Annie Ernaux

A hely
Egy asszony

– részlet –

Fordította Szávai János

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Annie Ernaux: La place
Éditions Gallimard, Paris, 1983

Annie Ernaux: Une femme
Éditions Gallimard, Paris, 1987

© Éditions Gallimard, Paris, 1983, 1987
Hungarian translation © János Szávai, 1997

A hely

„Hadd próbálom megmagyarázni:
az írás az áruló utolsó mentsvára.”

Jean Genet

Vizsgatanításom színhelye egy lyoni gimnázium volt, a Croix-Rousse negyedben. Új épület, az igazgatói és a tanári szobák teli növényekkel, a könyvtárban homokszín padlószőnyeg. Itt vártam, míg szólítanak, hogy megtartsam órámat a vizsgabizottság, az elnöklő szakfelügyelő és a bizottság tagjai, két kipróbált irodalomtanár előtt. Egy tanárnő dolgozatokat javított, határozottan, tétovázás nélkül. Ha a következő órában jól vizsgázom, engedélyt kapok, hogy egész életemben azt csináljam, amit ő. Végzős matematika tagozatos osztályt kaptam, a Goriot apó egy részletét, huszonöt megszámozott sort kellett elemeznem. „Rángatta őket”, mondta szemrehányóan a szakfelügyelő, már az igazgatói irodában. Középen ült, tőle balra és jobbra a két bíráló tanár, egy férfi és egy rózsaszín cipőt viselő szemüveges nő. Én velük szemben. Egy negyedórán át korholt, dicsért, tanácsokkal látott el, alig figyeltem, azon töprengtem, mit jelent mindez, átmentem-e. Egyszerre, egyetlen lendülettel mindhárman fölálltak, komoly volt az arcuk. Én is sietve fölálltam. A felügyelő a kezét nyújtotta. Azután a szemembe nézett: „Gratulálok”, kezet fogtak velem, a nő még rám is mosolygott.

Míg a buszmegállóhoz értem, folyton ez a jelenet járt az eszemben, dühös voltam és szégyelltem magam. Még aznap este megírtam a szüleimnek, hogy „diplomás” tanár vagyok. Anyám válaszolt, nagyon örülnek a sikernek.

Apám pontosan két hónappal később halt meg. Hatvanhét éves volt, anyámmal együtt egy italmérés-szatócsbolt tulajdonosa a normandiai Y. egyik nyugodt környékén, közel az állomáshoz. Egy év múlva akart visszavonulni. Sokszor megesik, hogy egy-egy pillanatig nem tudom, a lyoni gimnáziumi jelenet előtte volt-e, vagy utána, hogy az a szeles áprilisi nap, amikor Croix-Rousse-ban autóbuszra várok, előtte vagy utána van-e annak a fullasztóan meleg júniusi napnak, amikor apám meghalt.

Vasárnap halt meg, kora délután.

Anyám feltűnik a lépcsőfordulóban. Szalvétával törölgeti a könnyeit, úgy látszik, magával vitte, amikor ebéd után fölment a hálószobába. Kifejezéstelen hangon mondja: „Vége.” A következő percekre nem emlékszem. Csak apám szemét látom, mögöttem bámul valamit, nagyon messze, ajka kifordult, kilátszik az ínye. Úgy rémlik, megkértem anyámat, zárja le a szemét. Az ágy mellett ott áll anyám húga és sógora. Ők majd megborotválják, felöltöztetik, sietni kell, mielőtt megmerevedik a test. Anyám úgy gondolja, azt az öltönyt adjuk rá, amelyiket az esküvőmre vett három évvel ezelőtt. Minden nagyon egyszerűen zajlik, nem kiabál, nem sír senki, csak anyám szeme vörösödik ki, arca furcsa fintorba rándul. A mozdulatok nyugodtak, semmi kapkodás, egyszerű szavak. Nagybátyám és nagynéném egyre mondogatják, „milyen hamar elment”, „hogy megváltozott”. Anyám úgy beszél apámhoz, mintha még élne, mintha volna még benne valamiféle élet, olyasmi, amilyen az újszülöttekben. Többször is, szeretettel, „édes kisapám”-nak szólította.

Amikor megborotválta, a nagybátyám fölemelte a testet, tartotta, míg lehúzzák róla az inget, amelyet már napok óta viselt, és tisztát adnak rá. Feje előrebillent, foltokkal teli csupasz mellkasára. Megláttam, életemben először, a nemi szervét. Anyám gyorsan eltakarta a tiszta inggel, kicsit még nevetgélt is közben: „Rejtsük el a nyomorúságodat, szegénykém.” Amikor a mosdatással, az öltöztetéssel végeztek, kezébe adták az olvasót. Nem tudom, anyám mondta-e, vagy nagynéném: „Mennyivel kedvesebb így!”, vagyis tisztább, rendesebb. Behajtottam az ablaktáblákat, és felkeltettem a fiamat, aki a szomszéd szobában aludt. „Nagypapa aluszkál.”

Nagybátyám értesítette az Y.-ban élő rokonokat. Feljöttek anyámmal és velem együtt a hálószobába, néhány percig némán álltak az ágy előtt, suttogva beszélgettek apám betegségéről, hirtelen haláláról. Aztán lementünk, és az ivóban megkínáltuk őket egy pohár itallal.

Az ügyeletes orvosra, aki megállapította a halál beálltát, nem emlékszem. Apám arca néhány órán belül fölismerhetetlenül megváltozott. Késő délután egyszer csak egyedül maradtam a hálószobában. A linóleum kivilágosodott a zsalu résein át beszüremlő napfénytől. Már nem az én apám volt. Beesett arcából élesen kiugrott az orra. Sötétkék, bő öltönyében olyan volt, mint egy lehullott madár. A halálát követő óra merev tekintetű, tágra nyílt szemű, de még emberi arca időközben eltűnt. Azt sem látom már soha többé.

Megkezdődtek a temetési előkészületek, hányad osztályú legyen, gyászmise, gyászjelentés, gyászruha. Úgy éreztem, apámhoz ennek semmi köze. A szertartáson, ilyen vagy olyan okból, nem lesz jelen. Anyám rettentő izgalomban volt, elmondta, hogy előző éjjel apám közeledni próbált hozzá, meg akarta csókolni, pedig már beszélni sem volt ereje. Aztán hozzátette: „Tudod, szép szál legény volt ám fiatalkorában!”

Hétfőn kezdtük érezni a szagot. Sohasem képzeltem volna. Vázában felejtett virágok, poshadt víz előbb édeskés, azután iszonyú szaga.

Anyám csak a temetés idejére zárta be a boltot. Nem engedhette meg magának, hogy a törzsvendégeit elveszítse. Apám holtteste az emeleten, miközben anyám pálinkát, vörösbort tölt a vendégek poharába. Könnyek, hallgatás, önfegyelem, így kell viselkedni a magasabb rendű életfelfogás szerint, ha közeli hozzátartozónk hal meg. Anyám viszont, akárcsak a szomszédság, olyan gyakorlati szempontoknak engedelmeskedett, melyeknek mindehhez semmi köze. Apám halála, vagyis vasárnap és a szerdai temetés között nem akadt törzsvendég, aki, ha csak halkan és röviden is, ne kommentálta volna az eseményt: „Ez aztán hamar ment”, vagy erőltetett jópofasággal: „Hát csak úgy itt hagyta magát?” Megpróbálták kifejezni, hogyan éreztek, amikor megtudták a hírt, „egészen odavoltam”, „alig tudtam magamhoz térni”, így akarták tudatni anyámmal, ez volt az ő udvariasságuk, hogy nincsen egyedül a fájdalmával. Legtöbben arra emlékeztek, mikor látták utoljára egészségesen, felidézték az utolsó találkozás minden részletét, a helyet, a napot, milyen idő volt, miről beszéltek. Mintha az akkor még magától értetődő élet utolsó pillanatának aprólékos felidézése kifejezhetné, milyen megdöbbentő az ész számára apám halála. Megnézni is csak udvariasságból akarták. Anyám azonban nem minden kérésnek tett eleget. A jókat, akikben igazi rokonszenvet érzett, megkülönböztette a rosszaktól, akiket csak a kíváncsiság hajt. A törzsvendégek majdnem mind engedélyt kaptak, hogy megnézhessék. Egy szomszéd iparos feleségét viszont nem engedte föl, mert apám sohasem szenvedhette sem őt, sem a csücsöri száját.

Hétfőn megjöttek a temetkezési vállalkozó emberei. A konyhából az emeletre vezető lépcső annyira szűk, hogy nem tudták fölvinni a koporsót. Nejlonzsákba csomagolták a testet, levitték, vagy inkább levonszolták a koporsóig, amelyet az egyetlen órára bezárt ivó közepén raktak le. Sokáig tartott, míg leértek, közben folyton azon tanakodtak, hogyan volna a legkönnyebb, hogyan vegyék a kanyart stb.

A feje vasárnap óta mély nyomot hagyott a párnán. Míg a test ott volt, nem raktunk rendet a szobában. Apám ruhái a széken hevertek. Kezeslábasa cipzáras zsebében egy köteg pénzt találtam, a szerdai bevételt. A gyógyszereket kidobtam, a ruháit beraktam a többi szennyes ruha közé.

A temetés előtti napon borjúhúst sütöttünk, a gyászszertartás utáni ebédre gondolva. Nem illik üres hassal hazaengedni azokat, akik eljöttek a temetésre. Este megérkezett a férjem, napbarnítottan és zavartan, nem érezte magáénak a gyászt. Nem találta a helyét, még annyira sem, mint máskor. A házban egyetlen dupla ágy volt, az, amelyikben apám meghalt, ott aludtunk.

A templomban sok a környékbeli, asszonyok, akik nem dolgoznak, munkások, akik elkéredzkedtek egy órára. A „magas állású” személyek közül, akikkel apámnak élete során dolga volt, egyetlenegy sem jött el, nem jöttek el a többi kiskereskedők sem. Nem tartozott sehová. Legfeljebb a tagdíjat fizette be a kereskedelmi egyesülésben, de nem vett részt semmiben. Gyászbeszédében a pap „becsületes, munkás életről” beszélt, olyan emberről, aki „sohasem ártott senkinek”.

Kézfogások. A gyászolókat irányító sekrestyés tévedése folytán – vagy talán szándékosan csináltatott velük még egy fordulót, hogy többnek lássuk a közönséget? – ugyanazok, akikkel egyszer már kezet fogtunk, még egyszer sorba álltak. Ezúttal csak egy-egy kézfogásra, részvétnyilvánítás nélkül. A temetőben, amikor a koporsót két kötélen, billegve leeresztették, anyám zokogni kezdett, ugyanúgy, mint esküvőmkor a templomban.

A halotti tort összetolt asztaloknál, az ivóban tartottuk. Eleinte csöndesek voltak, azután lassan megindult a beszélgetés. A gyermek fölébredt ebéd utáni álmából, ide-oda járkált, a kertben szedett virággal, kaviccsal kínálgatta az embereket. Apám öccse, aki elég messze ült tőlem, előrehajolt, hogy jobban lásson, s odaszólt nekem: „Emlékszel, mikor apád biciklin vitt az iskolába?” A hangja ugyanolyan, mint az apámé. Öt óra körül elmentek a vendégek. Szótlanul helyre tettük az asztalokat. A férjem még aznap este elutazott.

Néhány napig anyámmal maradtam, hogy segítsek az ilyenkor szokásos eljárásokban, intézkedésekben. Halotti anyakönyvi kivonat a városházán, kifizetni a temetést, válaszolni a részvétnyilvánításokra. Új névjegy, özvegy A. D.-né. Üres, gondolattalan időszak. Az utcán jártamban, többször is: „most már felnőtt vagyok” (anyám, hajdanában, amikor a vérzésem először megjött, ezt mondta: „most már nagylány vagy”).

Összegyűjtöttük apám ruháit, hogy szétosszuk azok közt, akiknek szükségük lehet rá. Hétköznapi zakóját a borospincében hagyta, abban találtam meg a tárcáját. Volt benne egy kevés pénz, a jogosítványa meg egy újságkivágásba csúsztatott fénykép. Töredezett szélű régi fénykép, három sor micisapkás munkás tekint a lencsébe. Történeti munkákban láthatók ilyenek, a népfront vagy a sztrájkmozgalmak illusztrálására. Apám a leghátsó sorban áll, arckifejezése komoly, már-már aggodalmas. Sokan nevetnek. Az újságkivágás a tanítóképző felvételi eredményét közli, az elért pontszámok sorrendjében. A második név az enyém.

Anyám hamar magához tért. Ugyanúgy szolgálta ki a vendégeket, mint azelőtt. A vonásai viszont megereszkedtek. Korán reggel, mielőtt kinyitott, mindennap kiment a temetőbe.

Visszaúton, vasárnap, mindent megtettem, hogy lekössem a fiam figyelmét, mert az első osztályon utazók nem szeretik a lármás, izgő-mozgó gyerekeket. És akkor, egyszerre, belém hasított a döbbenet, „most már én is polgár vagyok”, „most már késő”.

Később, nyáron, első kinevezésemre várva, „ezt meg kell magyaráznom”. Beszélni, írni akartam apámról, az életéről, a távolságról, mely serdülőkoromban közénk tolakodott. Osztálykülönbség, de olyanfajta, amelynek nincs neve. Mint amelyik a szerelmeseket választja el.

Belekezdtem egy regénybe, melynek ő volt a főhőse. A közepe táján elfogott az undor.

Egy ideje már tudom, a regény lehetetlen. Ha be akarok számolni egy olyan életről, melyet a szükségszerűség határoz meg, nincs jogom művészkedni, valami „izgalmasat” vagy „meghatót” létrehozni. Összegyűjtöm apám szavait, mozdulatait, ítéleteit, életének meghatározó eseményeit, a tárgyilagos jeleit annak a létnek, melynek én is részese voltam.

Az emlékek költészete, a diadalmaskodó gúnyolódás kizárva. Természetes gesztussal választom a lehető leglaposabb stílust, ugyanazt, amelyet annak idején a legfontosabb eseményekről beszámolva szüleimnek írott leveleimben használtam.

A történet néhány hónappal a századforduló előtt kezdődik Caux megye egyik falujában, huszonöt kilométerre a tengertől. A földnélküliek elszegődtek a környék nagygazdáihoz. Nagyapám mindenes volt egy birtokon. Nyáron szénát kaszált, aratott. Semmi mást sem csinált egész életében, nyolcéves korától kezdve. Heti keresetét szombat este hazavitte, a felesége visszaadott belőle valamit, hogy vasárnap elmehessen a kocsmába dominózni, és inni egy pohárkával. Részegen, rosszkedvűen ért haza. A legkisebb ürügy elég volt ahhoz, hogy szétüssön a gyerekek közt. Kemény ember volt, senki sem mert kikezdeni vele. A feleségének ritkán volt kedve nevetni. A komiszság tartotta benne az életet, abból merített erőt, hogy kibírja a nyomort, hogy embernek higgye magát. Attól vadult meg a legjobban, ha könyvet vagy újságot vett észre valamelyik családtagjának a kezében. Sohasem volt ideje, hogy megtanuljon írni-olvasni. Számolni viszont tudott.

Egyetlenegyszer láttam a nagyapámat, az idősotthonban, ahol azután három hónap múlva meghalt. Apám kézen fogva vezet egy hatalmas teremben, két sor ágy között, egy szép hullámos, ősz hajú, egészen apró kis öreg felé. Rám nézett, roppant kedvesen, és nevetett. Apám odacsúsztatott neki egy kis üveg pálinkát, ő meg bedugta a lepedő alá… … …

Egy asszony

Anyám hétfőn, április 7-én halt meg a pontoise-i kórház elfekvő osztályán, két éve helyeztem el ott. Az ápoló, aki telefonált, azt mondta: „Édesanyja ma délelőtt, a reggeli után elhunyt.” Tíz óra lehetett.

Szobája ajtaját most először találtam zárva. Már megmosdatták, állát felkötötték egy fehér kendővel, amely a szája és a szeme körül összeráncolta a bőrét. Vállig érő lepedő takarta, a kezét is elrejtve. Olyan volt, mint egy kicsi múmia. Az ágyról még nem vették le a védő oldalrácsot. Rá akartam adni azt a fehér csipkés hálóinget, amelyet még valamikor a temetésére vett. Az ápoló azt mondta, hogy majd az egyik nővér, és azt a feszületet is a mellére helyezi, amelyet anyám az éjjeliszekrénye fiókjában őrzött. A feszületről hiányzott a bronzkrisztust tartó két szeg. Az ápoló nem volt biztos abban, hogy talál-e másikat. A dolognak nem volt jelentősége, azt kértem, mindenképp tegyék oda a feszületet. A gurulóasztalon még ott volt az aranyesőcsokor, amelyet előző nap hoztam neki. Az ápoló azt tanácsolta, hogy menjek le most mindjárt a kórházi irodába. Addig leltárba veszik anyám holmiját. Alig volt már valamije, egy kosztüm, egy kék nyári cipő, egy villanyborotva. Ordítani kezdett egy nő, ugyanaz már hónapok óta. Nem értettem, hogyan élhet még, amikor anyám halott.

Az irodában egy nő megkérdezte, mit óhajtok. „Anyám ma reggel meghalt. – A kórházban vagy az elfekvőben? A neve?” Rápillantott egy listára, és halványan elmosolyodott, tudott már róla. Megkereste anyám dossziéját, föltett néhány kérdést, hol született, mi volt az utolsó lakcíme, mielőtt az elfekvőbe került. Ezek az adatok nyilván ott szerepeltek a dossziéban.

Fenn a szobában az éjjeliszekrényre tették anyám holmiját egy áttetsző zsákban. Az ápoló odaadta a leltári listát, írjam alá. Nem akartam elvinni a kórházi holmiját, csak azt a szobrocskát tettem el, amelyet apámmal együtt vett egy lisieux-i zarándoklaton, meg egy apró savoyai kéményseprőt, Annecyból való emléket. Most, hogy itt voltam, átvihették már anyámat a kórház halottasházába, nem kellett megvárni a halál beállta utáni előírásos két órát.

Kifelé menet a személyzeti helyiség üvegfala mögött megpillantottam azt az asszonyt, aki anyámmal lakott egy szobában. Ott ült, táskájával az ölében, váratták, míg anyámat át nem viszik a hullaházba.

Volt férjem elkísért a temetkezési vállalkozóhoz. A kirakatban művirágok, bent karosszékek, alacsony asztalka, rajta képeslapok. Egy alkalmazott bevezetett az irodájába, megkérdezte, mikor történt a haláleset, hol akarjuk eltemetni az elhunytat, lesz-e mise vagy sem. Mindent fölírt egy nagy alakú kartonra, s időnként beütött néhány számot a számológépén. Majd bevitt egy ablaktalan, sötét szobába, lámpát gyújtott. Tucatnyi koporsó állt ott a falnak támasztva. Csak annyit mondott: „Minden ár forgalmi adóval értendő.” Három koporsó nyitva volt, hogy a bélés színét is meg lehessen választani. Tölgyfát választottam, az volt a kedvenc fája, ha új bútort vett, mindig megkérdezte, tölgyfa-e. Volt férjem azt mondta, hogy bevonatnak a halvány rózsaszínt válasszuk. Büszke volt, szinte boldog, hogy eszébe jutott, anyám szívesen viselt ilyen színű blúzokat. Kitöltöttem egy csekket. Mindent vállaltak, kivéve a virágokat. Délben értem haza, volt férjemmel ittunk egy pohárka portóit. Kezdett fájni a fejem meg a gyomrom.

Öt óra felé betelefonáltam a kórházba, érdeklődtem, megnézhetjük-e, én meg a két fiam, anyámat a hullaházban. A központos azt felelte, hogy elkéstem, a hullaház fél ötkor bezárt. Kocsiba ültem, hétfőn is nyitva tartó virágüzletet kerestem az új negyedben, a kórház közelében. Fehér liliomra gondoltam, de a virágárus lebeszélt, azt csak gyerekeknek, esetleg fiatal lányoknak szokták.

Szerdán volt a temetés. Fiaimmal és volt férjemmel elindultam a kórházba. A hullaház nincs megjelölve, nehezen találtuk meg, földszintes betonépület, utána már a szántóföld kezdődik. A fehér köpenyes alkalmazott épp telefonált, intett, hogy üljünk le a folyosón. A székek a fal mentén sorakoztak, szemben a mellékhelyiségekkel, melyeknek ajtaja nyitva állt. Szerettem volna még egyszer látni anyámat, s betenni a koporsóba azt a két virágzó birsgallyat, amelyet a táskámban hoztam magammal. Nem tudtuk, megnézhetjük-e még egyszer, mielőtt lezárják a koporsót. A temetkezési vállalat alkalmazottja, ugyanaz, aki az üzletben fogadott bennünket, előjött egy szomszédos helyiségből, s udvariasan megkért, hogy kövessük. Anyám a koporsóban feküdt, feje félrebillenve, keze összekulcsolva a feszületen. A kendőt levették róla, s ráadták a keményített hálóingét. A szaténtakarót felhúzták egészen a melléig. Nagy, sivár, betonfalú teremben voltunk. Nem tudom, honnét jött a kevés világosság.

Az alkalmazott odaszólt, hogy időnk lejárt, s visszakísért a folyosóra. Úgy éreztem, csak azért mutatta meg anyámat, hogy lássuk, milyen jó munkát végzett a temetkezési vállalkozás. Átvágtunk az új negyeden, egészen a művelődési központ melletti templomig. A halottaskocsi még nem jött meg, a templom előtt várakoztunk. Szemben, az élelmiszer-áruház falán ezt a feketével írott mondatot láttam: „A pénz, az áru, az állam az apartheid három pillére.” Megjött a pap, nagyon kedvesen megkérdezte: „az édesanyja?”, s a fiaimtól, hogy továbbtanulnak-e, és hogy melyik egyetemen.

Az oltár előtt, a cementpadlón egy vörös bársonnyal szegélyezett üres ágyat láttam. A gyászhuszárok arra helyezték rá a koporsót. A pap betett a magnetofonba egy orgonazene-kazettát. Egyedül mi vettünk részt a misén, anyámat itt senki sem ismerte. A pap az „örök életről”, „testvérünk feltámadásáról” beszélt, zsoltárokat énekelt. Szerettem volna, ha soha sincsen vége, ha még történik valami anyámért, egy gesztus, egy ének. Újból megszólalt az orgonamuzsika, s a pap eloltotta a gyertyákat a koporsó két oldalán.

A halottaskocsi nyomban elindult a normandiai Yvetot felé, anyámat ott fogják eltemetni, apám mellett. Saját kocsimon tettem meg az utat, együtt a két fiammal. Végig esett az eső, hevesen fújt a szél. Fiaim a mise felől faggattak, még sose láttak ilyet, s nem tudták, hogyan viselkedjenek a szertartás alatt.

Yvetot-ban a család már ott ácsorgott a temető főbejárata előtt. Egyik unokanővérem messziről odakiáltott: „Micsoda idő! Az ember azt hinné, novemberben járunk!”, mindenképpen mondani akart valamit, ahogy közeledtünk feléjük. Együtt mentünk be apám sírjához. Föl volt nyitva, a kidobott föld sárga halomban állt mellette. Hozták anyám koporsóját. Amikor két kötélen a gödör fölé emelték, szóltak, lépjek közelebb, hadd lássam, hogyan eresztik le a mélybe. A sírásó néhány méterrel odébb várakozott, kezében ásó. Kék munkaruhát viselt, csizmát, a fején svájcisapkát, szederjes volt az arca. Kedvem támadt beszélni vele, adtam neki száz frankot, talán elissza. A dolognak nem volt jelentősége, de ő az utolsó ember, aki anyámmal foglalkozik, amikor ráborítja a földet, azt akartam, örömmel csinálja.

A család nem akarta, hogy étlen-szomjan menjek haza. Anyám húga a vendéglőben rendelte meg a halotti tort. Ott maradtam, úgy éreztem, hogy ezt is érte teszem. Az ebédet lassan szolgálták fel, közben a munkáról, a gyerekekről, olykor anyámról beszélgettünk. Azt mondták, „mire volt jó, hogy ilyen állapotban éljen éveken át!” Mindenki úgy gondolta, jobb neki, hogy meghalt. Nem értem ezt a mondatot, ezt a bizonyosságot. Este hazaindultam Párizsba. Ezzel mindennek vége volt.

A rá következő héten bárhol megesett velem, hogy eleredt a könnyem. Amikor fölébredtem, tudtam, hogy anyám meghalt. Mély álomból merültem föl, amelyből semmire sem emlékeztem, csak hogy anyámat is láttam benne, holtan. Semmit sem csináltam, csak azt, ami az élethez feltétlen szükséges, bevásároltam, főztem, mostam. Sokszor nem jutott eszembe a megfelelő sorrend, megtisztítottam a zöldséget, de a következő mozdulatig, hogy meg is kellene mosni, csak hosszas töprengés után jutottam el. Olvasni képtelen voltam. Egyszer lementem a pincébe, oda vittem le anyám bőröndjét, a táskáját meg egy szatyrot, amelyben a kendői voltak. Meredten álltam a nyitott bőrönd előtt. De kint a városban volt a legrosszabb. Vezetés közben hirtelen: „Ezentúl soha többé nem lesz, sehol a világon!” Nem értettem, miképpen viselkedhetnek az emberek úgy, mint máskor, irtózattal figyeltem, hogyan képesek olyan hosszan válogatni a hentesnél a húsok közt.

Ez az állapot lassan elmúlik. Örülök, hogy az idő éppoly hideg és esős, mint a hónap elején, amikor anyám még élt. Viszont az üresség érzése, ahányszor csak rájövök, hogy „már nem érdemes”, hogy „már nem szükséges” (megtenni érte ezt vagy azt). E gondolat mélypontja: az első tavasz, amit már nem láthat. (Érezni a legközönségesebb mondatok, akár a közhelyek súlyát.)

Holnap lesz három hete, hogy eltemették. Csak tegnapelőtt sikerült leküzdenem a rémületemet, és fölírnom egy fehér papírlap tetejére, mint egy könyv indítását, és nem mint valakinek szóló levelet: „anyám meghalt”. Meg tudtam nézni a fényképeit is. Az egyiken a Szajna-parton ül, maga alá húzott lábbal. Fekete-fehér kép, de mintha látnám vöröses haját, fekete alpakakosztümjének fényét.

Írni fogok anyámról. Ő az egyetlen nő, aki valaha is számított az életemben, és már két év óta nem volt normális. Talán jobb volna megvárni, míg a betegsége meg a halála teljesen összemosódik a múlt folyamában, ahogyan más eseményekkel, például apám halálával és a válásommal történt, hogy meglegyen hozzá az emlékek elemzését megkönnyítő távolságom. De pillanatnyilag semmi másra sem vagyok képes.

Nehéz vállalkozás. Számomra anyámnak nincsen története. Mindig jelen volt. Ha szólok róla, első dolgom, hogy az időtől független állóképekben ragadjam meg: „hirtelen haragú asszony volt”, „sohasem volt nyugalom körülötte”, s aztán fölidézzem, minden rend nélkül, azokat a helyzeteket, amelyekben megjelenik. De így csak egy képzeletbeli asszonyt idézek vissza, ugyanazt, aki néhány nap óta, kortalanul, megjelenik álmaimban, amelyeknek szorongásos feszültsége a horrorfilmeket idézi. Szeretném megérteni azt az asszonyt is, aki rajtam kívül létezett, azt a valóságos nőt, aki egy normandiai kisváros falusias peremén született, és egy Párizs környéki kórház elfekvő osztályán halt meg. Amit, mint legigazabbat, írni szeretnék, az bizonyosan a családi és a társadalmi, a mítosz és a történelem határmezsgyéjén helyezkedik el. Tervem irodalmi jellegű, mert olyan igazságot szeretnék elmondani anyámról, amely csak szavakkal érhető el. (Vagyis sem a fényképek, sem az emlékeim, sem a család tanúságai nem juttathatnak el ehhez az igazsághoz.) Ugyanakkor szeretnék valamiképpen az irodalmon innen maradni.

Yvetot hideg város, széljárta fennsíkra épült, Rouen és Le Havre között. A század elején egy olyan mezőgazdasági vidék kereskedelmi és adminisztratív központja, mely nagybirtokosok kezén van. Nagyapám, aki kocsis volt egy tanyán, és nagyanyám, aki otthon volt szövőnő, néhány évvel házasságuk után költöztek be a városba. Mindketten ugyanabból a – várostól három kilométerre fekvő – faluból származtak. Yvetot-ban kibéreltek egy alacsony, kertes házat a vasúti sín túloldalán, a város szélén, azon a pontosan alig körülhatárolható környéken, amely az állomáson túli utolsó kocsmák és az első zabföldek közt terül el. Anyám ott született, 1906-ban, hat gyermek közül negyediknek. (Mennyire büszkén mondogatta: „Nem falun születtem!”)

Négy gyermek sohasem tette ki a lábát Yvetot-ból, anyám is ott töltötte élete háromnegyed részét. Később közelebb kerültek a belvároshoz, de lakni sohasem laktak ott. Ha misére indultak, ha húst vettek, ha utalványt kellett föladni, „bementek a városba”. Ma unokanővérem benn lakik a városban, amelyet a 15-ös út szel ketté, ahol éjjel-nappal kamionok dübörögnek. Macskáját altatóval tömi, hogy ki ne szökjön, s el ne gázolják az autók. Az a negyed viszont, ahol anyám gyermekkorát töltötte, roppant divatos a magasabb jövedelműek körében, akiket vonz a nyugalom meg a régi házak varázsa.

A házban nagyanyám parancsolt, és nagy hangon, nyakleveseket osztogatva „idomította” a gyermekeket. Szorgalmas, nehéz természetű asszony volt, egyetlen pihenése a folytatásos regények olvasása. Tudott fogalmazni, a végbizonyítványkor a járás legjobbja volt, tanítónő lehetett volna. Szülei nem engedték meg, hogy a falut elhagyja. Annyira bizonyosra vették, hogy aki elhagyja a családját, bajba kerül. (Normandiában az elválás okozta fájdalom az „ambíció” szó jelentése, a kutya is belehal az „ambícióba”.) Ahhoz, hogy megértsem ezt a tizenegy éves korban lezárult történetet, fel kell idézni mindazokat a mondatokat, amelyek úgy kezdődtek, hogy „az én időmben”. Az én időmben nem úgy jártak az iskolába, mint ma, minden gyerek hallgatott a szüleire stb.

A házát rendben tartotta, vagyis kevéske pénzéből etette és ruházta a családját, gyermekei sohasem mentek volna foltos vagy lyukas ruhában misére, egyszóval volt bennük annyi méltóság, hogy ne kelljen koldusnak érezniük magukat. Az inggallérokat és mandzsettákat kifordította, hogy tovább szolgáljanak. Mindent eltett, a tej föléből, a száraz kenyérből süteményt sütött, a hamut mosásra használta, az elzárt kályhán szilvát vagy mosogatórongyot szárított, a reggeli mosakodásnál használt vízben később, napközben kezet mostak. Mindent tudott, ami a szegénységet elviselhetővé teszi. Ez a századokon át anyáról leányra szálló hagyomány énbennem megszakad, hiszen csak megörökítője vagyok.

Nagyapám erős és szelíd ember volt, ötvenéves korában halt meg szívszélhűdésben. Anyám, aki imádta, akkor tizenhárom éves volt. Özvegyen maradt nagyanyám még szigorúbb lett, folytonos aggodalomban élt. (Két rémálma, hogy a fiúk börtönbe kerülnek, a lányok zabigyereket szülnek.) A szövésnek vége lett, nagymosást vállalt, irodai takarítást.

Élete végén legkisebb lányával és a vejével lakott egy villanyvilágítás nélküli barakkban, a szomszédos gyár hajdani ebédlőjében, közvetlenül a vasút mellett. Vasárnaponként anyám elvitt hozzá. Alacsony, kövér asszony volt, gyorsan járt, habár úgy született, hogy az egyik lába rövidebb volt a másiknál. Regényeket olvasott, nagyon keveset beszélt, de akkor hevesen, szerette a pálinkát, a maradék kávéjára öntötte a csészéjébe, és úgy itta. 1952-ben halt meg.

Anyám gyermekkora nagyjából ennyi:

soha nem tudott jóllakni. A péktől jövet letördelte a kenyér héját. „Huszonöt éves koromig képes lettem volna fölfalni az egész tengert és benne minden halat!”,

a gyerekek mind egy szobában, ágyát a húgával kellett megosztania, alvajáró volt, sokszor az udvaron találtak rá, nyitott szemmel, állva aludt,

a ruhák és cipők egyik lányról a másikra szálltak, karácsonyra egy rongybaba, fogát tönkretette az almabor,

ugyanakkor lovaglás az igásló hátán, korcsolyázás a befagyott kis tó jegén 1916 karácsonyán, bújócska és ugrókötelezés, szitkozódás és a megvetést kifejező szertartásos gesztus – hátat fordítani, aztán egyet a saját seggére csapni –, ha meglátta a magániskola „kisasszonyait”,

falusi kislány, aki a szabadban éli életét, tudja mindazt, amit a fiúk tudnak, fát fűrészelni, almát a fáról lerázni, a baromfit egyetlen mozdulattal, a nyakába vágva az ollót leölni. Az egyedüli különbség, nem hagyja, hogy a micskéjét megérintsék… … …

Tartalom

A hely

Egy asszony

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Orzóy Ágnes
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Kalocsai Judit
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4293 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence