Raphael Bob-Waksberg

Aki még romjaidban is szeret

történetek

Fordította

Cseh Réka Zsuzsanna

Dobsa Evelin

Fekete Rozina

Ferencz Mónika

Hegymegi Flóra

Henzer Viktória

Nagy Florina

Pongrácz Tímea

Szarvas Szilvia

Varró Dániel

Raphael Bob-Waksberg: Someone Who Will Love You in All Your Damaged Glory

Copyright © Raphael Bob-Waksberg, 2019

A szerző saját rajzaival

Hungarian translation © Cseh Réka Zsuzsanna, Dobsa Evelin,
Fekete Rozina, Ferencz Mónika, Hegymegi Flóra, Henzer Viktória,
Nagy Florina, Pongrácz Tímea, Szarvas Szilvia, Varró Dániel, 2022

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2022

ISBN 978-615-640 206 6

&

ampersand.hu

facebook.com/ampersandkiado

Kiadta az & kiadó

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Wintermans Monika

Korrektor Oláh-Horváth Beáta és Hradeczky Moni

DAHVINAK,

szívem otthonának

esküszöm, hogy kesudió

A randi eddig maga a tökély. Jóképű és elbűvölő, pont olyan, amilyennek a társkereső oldalon is mutatta magát. Szimpi, döntöd el. Őt nem kellene szégyellni a barátaid előtt.

A vacsora után felhív magához. Felbont egy palack bort, és neked is tölt egy pohárral. Aztán odanyújt egy mű-anyag fedeles pléhdobozt:

– Cirkuszi kesut?

– Hogy mit?

– Nyisd ki, kukkants bele!

Megvizsgálod a dobozt. a címkéjén az áll: „A Kesudió Kompánia bemutatja”, aztán nagy, vaskos betűkkel: „SÓZOTT CIRKUSZI KESU”, majd kisebb betűkkel: „FINCSI! SÓS!”, majd még kisebb betűkkel:

„ÖSSZETEVŐK: KESUDIÓ, SÓ”, az oldalán pedig egy ostoros férfi rajza – egy oroszlánszelídítő –, a doboz egész dizájnja a cirkusz világát idézi. Az oroszlánszelídítő szájából szövegbuborék bújik elő, a buborék belsejében ez áll: „KEDVES CIMBORÁIM! Fogyasszák a legnagyobb élvezettel a frissen sózott cirkuszi kesudiót – a Kesudió Kompánia jóvoltából! a legkiválóbb, a legnagyobb odaadással válogatott alapanyagokból készült ez a csodás csemege, így ez a doboz csak és kizárólag a legfinomabb sózott cirkuszi kesudiót tartalmazza. Arról pedig külön biztosíthatjuk Önt, hogy a doboz semmi esetre sem tartalmaz rugós műkígyót, amely felpattan és jól megijeszti, amikor leveszi a fedelét – ha esetleg ez ötlött volna fel Önben. Nem, nem, ilyesmire gondolni sem érdemes, a doboz csak és kizárólag kesudiót tartalmaz, esküszöm az égre. Kesudióban nem ismerünk tréfát. Egyáltalán, miért lenne a dobozban kígyó? Ez hatalmas marhaság. Nézze: ha kinyitja ezt a dobozt, és mégis egy műkígyó ugrik ki belőle, akkor nem bánom, tényleg soha többé ne bízzon bennem, de közben meg miért akarna lemondani a lehetőségről, hogy fincsi, sós kesudiót rágcsáljon, csak azért, mert lát arra egy leheletnyi esélyt, hogy ez az egész átverés csupán, hogy csak ki akarunk babrálni Önnel, és hülyét csinálni Magából? Rendben, látom, továbbra is habozik. Teljesen megértem. Talán abban még igaza is lehet, hogy az ember legyen óvatos. Elvégre nem ez lenne az első eset, hogy hazudnának Magának. a szíve már ütött-kopott, túl jón s rosszon, és egyáltalán nem tett jót neki az idő. Ön egyáltalán nem ostoba, és mégis, újra meg újra megbotlik szíve macskakövein, és hagyja, hogy bugyuta reményei eluralkodjanak magán. Talán minden kesudiós dobozban egy rugós kígyó lapul, Ön mégis bontogatja őket tovább, mert szíve mélyén még mindig hisz a kesudió létezésében. És minden egyes alkalommal, amikor megtapasztalja a kesudió könyörtelen valótlanságát, megfogadja magának, hogy legközelebb majd egy kicsit kevésbé bízik, hogy egy kicsit kevésbé lesz nyitott, hogy ettől kezdve egy kicsit keményebb lesz. Nem éri meg, mondja ilyenkor. Egyszerűen nem éri meg. Okosabb ennél. Mostantól okosabb lesz. Nos, azért vagyok itt, hogy elmondjam Önnek, hogy ezúttal másképp lesz, viszont ezt az állítást abszolúte semmivel sem vagyok képes alátámasztani. Ahhoz, hogy meglássa, hogy minden rendben lesz, ki kell nyitnia a dobozt, mely mozdulatot az ínycsiklandó, sózott cirkuszi kesudiók már alig várják. Nem fogja megbánni, hogy bízott bennem. Ezúttal másképp lesz; ígérem. Másképp lesz. Miért hazudnék Magának? Miért akarnám bántani? Most nincs kígyó. Mostantól kezdve minden csodásan alakul.”

(Fekete Rozina fordítása)

történetek

1.
Kétféle ember létezik, gondolta: azok, akiket nem akarsz megérinteni, mivel félsz, hogy összetörnek, és azok, akiket nem akarsz megérinteni, mivel félsz, hogy összetörnek.

2.
Rájött, hogy jobban szereti a párkapcsolat gondolatát, mint bárkit, akivel eddig ténylegesen párkapcsolata volt.

3.
„Te más vagy, mint a többiek”, mondta minden lánynak.

4.
A nő bizonygatta, hogy szereti és törődik vele, a férfi pedig annyira szédült a szerelemtől, hogy észre sem vette: épp szakítanak vele.

5.
Nem bízott azokban a nőkben, akik jobban néztek ki a fényképeken, mint a valóságban. Olyan rendszert alakított ki, hogy végül senkiben se kelljen bíznia.

6.
„Soha nem gondoltam volna, hogy valaha is ennyire boldog leszek”, fantáziált arról, hogy egyszer majd ezt mondja valakinek.

7.
Alig várta már, hogy a lány visszahívja, és elmondhassa neki: „Még csak nem is gondolok rád.”

8.
Volt egy igazán lenyűgöző képessége: néha egy teljes órát is képes volt úgy eltölteni, hogy egyszer sem jutott eszébe a bénító igazság: az élet véges és megismételhetetlen.

9.
Rájött, hogy tetszik neki annak az ideája, hogy férje és gyerekei vannak, meg egy csomó barátja, hogy van munkája és élete. Imádta az ideákat.

10.
Kétféle ember létezik, gondolta: azok, akiket nem akarsz megérinteni, mivel félsz, hogy összetörnek, és azok, akiket összetörsz.

(Fekete Rozina fordítása)

egy igazán csodálatos és áldott alkalom

Ha az ember szeretné megtudni, mások hogyan képzelik el a Tökéletes Esküvőt, akkor árulja el nekik, hogy épp házasodni készül – garantálom, hogy pillanatokon belül szügyig lehet merülni a jótanácsokban. Persze nem azért kértem meg Dorothy kezét, hogy megismerjem a többiek véleményét. Azért kértem meg, mert szeretem –, de abban a pillanatban, hogy nyilvánosságra hoztuk, hogy mi készül, mindenki felkérésnek vette, hogy kinyilvánítsa, mit és hogyan kellene csinálnunk.

– Az oltárhoz vezető utat feltétlenül rakjátok végig gyertyákkal – mondja Dorothy legjobb barátnője, Nikki, szinte azon nyomban, ahogy elmondjuk neki, még azelőtt, hogy egyáltalán gratulálna. – És a gyertyák magassága az oltár irányába növekedjen, azt jelképezve, hogy egymás iránt érzett szerelmetek és elköteleződésetek napról napra intenzívebbé válik és egyre erősebben lángol.

– Szeretnénk a dolgot szűk körben és egyszerűen lerendezni – válaszolom. – Tényleg nem szeretnénk nagy felhajtást csinálni az esküvőnkből.

– De Peter, gyertyák kellenek – mondja Nikki. – Máskülönben miként fogja a félvak szerelemdémon beírni a neveteket az Örök Odaadás Könyvébe?

– Tényleg – rezzen össze Dorothy –, a félvak szerelemdémonról és az Örök Odaadás Könyvéről teljesen meg is feledkeztem.

– Nem gondoljátok, hogy ez kicsit ódivatú? – legyintek. – Úgy értem, Jeremy unokatestvérem esküvőjén egyáltalán nem voltak gyertyák, és egészen boldognak tűnik a házassága, még a szerelemdémon bejegyzése nélkül is.

Dorothy rám mereszti a szemét, és pontosan tudom, mire gondol. Nem pont Jeremy unokatestvérem panaszkodott a múlt héten az új szőnyegekere, amelyeket a felesége vásárolt a megemelt imakunyhójuk második áldozati szentélyébe? Ha lettek volna gyertyák az esküvőjükön, és a félvak szerelemdémon beírta volna a nevüket az Örök Odaadás Könyvébe, talán jobban szót értenének egymással. Tudom, hogy ezt a csatát nem nyerhetem meg, de azért újra nyomatékosítom: – Mindent nem lehet. Egyszerű esküvőt szeretnénk.

Nikkit ez egyáltalán nem hatja meg: – Rendben, de mégis, mitől olyan bonyolult gyertyákat szerezni? Nem azt mondtam, hogy béreljetek léghajót, vagy ilyesmi. Ezek csak gyertyák. Simán hozzájuk lehet jutni a Rítusellátónál.

Dorothy rám néz azzal a mogyoróbarna, csokoládészín szemével, és látom rajta, hogy nagyon szeretne gyertyákat – még akkor is, ha ő vetette fel elsőként, hogy egyszerű szertartás legyen.

– Rendben, menjünk el a Rítusellátóba, és nézzük meg a kínálatot – ajánlom fel végül.

Dorothy arca úgy felfénylik, mint a Téli Napforduló éjszakájának máglyái, én pedig elkezdek megbarátkozni a gondolattal, hogy az esküvőnkön növekvő magasságú gyertyák fognak lobogni.

Abban azonban már jócskán megoszlanak a vélemények, hogy a ceremónia során mikor jön el az ideális pillanat arra, hogy feláldozzuk a Kőistennek a kecskéket.

– Sokkal jobb, ha a szertartás kezdetén csináljátok – állítja az anyám. – Így egyrészt eltünteted őket az útból, másrészt pedig így már az elején mindenki tisztában lesz azzal, hogy a Kőisten elégedett, a házasság pedig törvényes és áldott.

– Viccelsz? – háborodik fel az öcsém, aki kecskeáldozónak tanul az egyetemen, és természetesen mindenről megvan a véleménye. – Tudod te, hogy mennyi vérről van szó? a végén kell levágni őket, különben kecskezsigereken fogtok csúszkálni a Felszarvazott Erdeimanó-tánc alatt, a vér eláztatja a menyegzői köpönyegeteket, az esküvői videótok pedig a szilveszteri bakiparádéban végzi.

Ebben a pillanatban nincs szívem elárulni neki, hogy nem tervezzük ellejteni a Felszarvazott Erdeimanó-táncot, nem lesz menyegzői köpönyegünk, és eszünk ágában sincs videóst hívni a szertartásra.

Anyám a fejét rázza: – Egyáltalán nincs annyi vér – jelenti ki, és az öcsémre mered –, ha a megfelelő szakemberre bízod.

Az öcsém teljesen elvörösödik, mint mindig, amikor úgy érzi, senki nem veszi komolyan: – Még akkor is, ha a legjobbra bízod – bizonygatja –, még ha magára Összszentséges Josephre…

– Ugyan – horkant egyet anyám –, Összszentségét ennyire rövid határidővel biztosan nem lehet felkérni.

– De ha esetleg mégis – erősködik az öcsém –, még akkor is minden csupa vér és zsiger lenne.

Dorothy lefedi a spagettiját egy szalvétával: – Elment az étvágyam.

– Sajnálom – mondom neki hazafelé a kocsiban. – Tudom, a családom néha kicsit sok tud lenni.

– Imádom a családodat – válaszolja Dorothy. – És csak segíteni próbálnak.

– Jobb lett volna, ha megszökünk. Megspóroltuk volna mindezt a stresszt, a pénzt meg elkölthettük volna a nászútra.

Miközben mindezeket kimondom, pontosan tudom, hogy hülyeséget beszélek, hiszen:

a) miféle pénzt?

Csakis azért engedhetjük meg magunknak az esküvőt, mert Dorothy apja a Jósrúna Társaság valamilyen elölülője, és rávette őket, hogy támogassanak bennünket. Először ugyan kicsit idegenkedve fogadtam, hogy szponzorált esküvőnk legyen, de végül is Dorothy apjáról van szó – meg a szertartás alatt nem kell termékbemutatót tartanunk, vagy ilyesmi –, ráadásul az esküvőnket így tarthatjuk a Jóságos Templomban, az ólomüveg ablakokkal és a kényelmes ülésekkel, ahelyett, hogy a művelődési ház multifunkciós termében ejtenénk meg, ahol akárhány gyertyát is gyújtanánk, ott lebegne az a fertőtlenítőszer– és sajtszag – mintha valaki fertőtlenítőszerrel próbálta volna eltüntetni a sajtszagot, de aztán túl erős lett a fertőtlenítőszer szaga, ezért hoztak egy újabb adag sajtot, és a mai napig keresik a tökéletes fertőtlenítőszer–sajtszag arányt –, nos, ha ezt az egészet megspórolhatjuk magunknak, akkor az talán megér néhány ízléses Jósrúna Társaság-molinót és egy rövid említést a fogadalmunkban a megfizethető, duplán szentelt jósrúnák előnyeiről és hasznáról.

Továbbá b) még ha meg is engedhetnénk magunknak, hogy elmenjünk valahová nászútra, mindketten tudjuk, hogy nem vehetek ki szabadságot. Sőt, még a Betakarítás Hetét is végig fogom dolgozni, mivel a kőfejtőben ünnepnapokon másfélszeres az órabér, ami segít fedezni a lakbért, amíg Dorothy a szociális munka mesterszakot végzi.

– a kecskeügy nyomaszt a leginkább – mondja Dorothy –; amint eldöntjük, mi legyen a kecskékkel, minden más is a helyére zökken.

Hirtelen őrült ötletem támad. Annyira őrült, hogy ki sem tudom mondani, de közben a gondolat már szöget ütött a fejembe, és nem tudom nem kimondani, így aztán kibököm: – És ha egyetlen kecskét sem áldoznánk fel?

Dorothy egy pillanatra elhallgat, és biztos vagyok benne, ha megállítom a kocsit, kiugrik, elszalad, és soha többé nem áll velem szóba, aztán legközelebb a szupermarket pénztáránál látom viszont egy bulvármagazin címlapján, a következő főcímmel: „A vőlegényem nem akart kecskéket áldozni!” De ehelyett csupán annyit kérdez: – Lehet ilyet?

Erre én: – Dorothy, ez a mi esküvőnk. Azt csinálunk, amit akarunk.

Elmosolyodik, én pedig valahogy úgy érzem magam, ahogy Clark Kent érezheti magát, amikor meghallja, hogy valaki Supermanről beszél.

Amikor azonban a házassági engedélyért folyamodunk, kiderül, egyáltalán nem is olyan egyszerű azt csinálni, amit csak akarunk.

– Hány kecskét áldoznak a Kőistennek? – kérdezi a nő az ötös ablaknál.

– Egyetlen kecskét sem fogunk feláldozni a Kőistennek – jelentem ki büszkén. – Ez nem olyan esküvő lesz.

A nő lepillant a nyomtatványra, aztán vissza ránk.

– Szóval, akkor csak ötöt?

– Nem – válaszolja Dorothy. – Egyet sem.

A sorban mögöttünk álló férfi felsóhajt, és színpadiasan az órájára néz.

– Nem értem – mondja a nő. – Úgy érti, hogy csak egy-kettőt? a Kőisten nem lesz elragadtatva, hogy ilyen kevés kecskét kap.

– Nem – mondom. – Nem egyet vagy kettőt. Egyet sem. Egy kecskét sem áldozunk a Kőistennek.

Elfintorodik: – Hát, ezen a nyomtatványon nem szerepel az egyet sem lehetőség, úgyhogy inkább beírok ötöt.

Nem sokra rá Dorothy legjobb barátnője, Nikki látogat meg bennünket. – Hallom, hogy csak öt kecskét fogtok feláldozni.

– Nem… – kezdem magyarázni, de félbeszakít.

– Anyám el sem fog jönni, ha nem áldoztok fel legalább harmincnyolc kecskét. Tudjátok, mennyire vaskalapos az ilyen dolgokban.

– Hát, ez az esküvő nem az anyádról szól – csattan fel Dorothy. – Mi nem akarjuk ezt a kecskékkel kapcsolatos izét, és ha ő ezt nem tudja támogatni, ha nem tud támogatni minket, akkor ne is jöjjön.

– Hűha – mondja Nikki, majd a nyomaték kedvéért hozzáteszi: – Hűha.

Az öcsém természetesen teljesen letört a hírtől.

– Hogy adjam elő az osztálytársaimnak, hogy a tulajdon bátyám nem hajlandó kecskét áldozni az esküvőjén? Ki fognak röhögni!

– Ez nem rólad szól – mondom neki. – Ez senki másról nem szól, csak arról a két emberről, akik összeházasodnak egymással.

– Feszültnek tűnsz – mondja anyám. – Biztos, hogy nem éreznéd jobban magad attól, ha mégis feláldoznátok tíz kecskét?

– Tízet?! – háborodik fel az öcsém. – Ez felháborító! Őszintén szólva, akkor már jobban jársz, ha tényleg nem áldoztok fel egyetlenegyet sem, és reménykedtek, hogy mindez nem tűnik fel a Kőistennek.

– Igen – válaszoltam. – Valami ilyesmi a terv.

– Rendben – mondja erre anyám –, hagyjuk a kecskéket! De úgy aggódom érted és Dorothyért, hogy ezt az egész hacacárét egyedül próbáljátok megszervezni.

– Ez nem egy „hacacáré” – mondom önérzetesen. – Épp ez a lényeg, hogy ez nem egy „hacacáré”.

– Miért nem találkoztok egy esküvőszervezővel? Talán, ha egy kívülálló is belefolyna a szervezésbe, enyhülne a közöttetek kialakult feszültség.

– Nincs közöttünk semmiféle feszültség – jelentem ki, talán kicsit túl hangosan és túl gyorsan, amitől pont úgy hangzik, mintha nagyon is lenne.

– Ez egészen úgy hangzik, mintha lenne köztetek valamiféle feszültség – jegyzi is meg az öcsém, aki, miután kijárta a kecskeáldozó szakot, valószínűleg hasznát venné egy „hogyan ne üssük bele az orrunkat más dolgába” tanfolyamnak is.

– Az egyetlen feszültség kívülről jön – mondom. – Ez csupán külső feszültség. Dorothy és köztem nincs semmiféle feszültség. Amúgy is, ki fogja fizetni az esküvőszervezőt? Dorothy apjától már nem kérhetek több pénzt.

– Akkor ne fogadjátok fel – mondja anyám. – Csak találkozzatok eggyel, és hallgassátok meg a mondókáját.

Így hát megbeszélünk egy találkozót Clarissával, az esküvőszervezővel.

– a legfontosabb dolog, amit feltétlen tudnia kell rólunk – mondja Dorothy Clarissának, az esküvőszervezőnek –, hogy nem akarunk nagy feneket keríteni ennek az egésznek, és nem szeretnénk semmi extravagánsat – nagyon örülök, hogy Dorothy ezzel nyit, mivel megerősíti, hogy tényleg nincs közöttünk semmiféle feszültség.

– Rendben – mondja Clarissa. – Mi az, amit szeretnének?

– Roppant egyszerű – válaszolom. – Odasétálunk az oltárhoz. Dorothy gyönyörű. Én öltönyt viselek. a szertartásvezető mond pár szót a szerelemről. Aztán én is mondok pár szót. Aztán Dorothy mond pár szót. Talán Estelle nénikém felolvas egy Gertrude Stein-verset. Aztán a szertartásvezető megkérdezi: „Nos, szeretitek egymást?” Erre én azt mondom: „Aha.” Aztán Dorothy is azt mondja: „Aha.” Aztán megcsókoljuk egymást, és mindenki tapsol, aztán táncolunk…

– Ah, a Felszarvazott Erdeimanó-tánc…

– Nem. Nem lesz semmiféle Felszarvazott Erdeimanó-tánc. Csak sima táncolás. Például a Twist and Shoutra vagy a Crazy in Love-ra. Ilyesmi. a tánc pár óra múlva véget ér, és mindenki hazamegy. Szóval ilyen ikeás, mezei esküvő.

– De ez annyira unromantikus – mondja Nikki, Dorothy legjobb barátnője, aki valamilyen oknál fogva szintén jelen van.

– Igazából nagyon is romantikus – felelem –, mert csak rólunk szól. Nem arról a sok minden egyébről, aminek semmi, de semmi köze hozzánk.

– De mi köze van mindehhez Gertrude Steinnek? – kötekedik Nikki.

Dorothy elmosolyodik: – Mindketten imádjuk Gertrude Steint. Az egyik első randinkon elmentünk megnézni a Doktor Faustus villanyt gyújtot.

– Ez a része nagyon tetszik – mondja az esküvőszervező. – Különleges, csak önökre jellemző, és még jelentősége is van a maguk számára. De szeretnék visszatérni erre a „ne legyen nagy szertartás” dologra. Mennyire ragaszkodnak ehhez? Egy tízes skálán.

– Tíz – mondom.

– Tíz – mondja Dorothy.

– Rendben, szóval komoly a szándék, de talán van egy kis mozgásterünk.

– Nincs – jelentem ki.

– Nincs – jelenti ki Dorothy.

– Imádnivaló, hogy ennyire egy húron pendülnek. De azért szeretném, ha átgondolnák, hogyan is fog mindez működni a gyakorlatban. Azért szokás nagyszabású szertartást szervezni, mert bármikor félbeszakíthatja a Rikoltó Kórus verdesése, sírása és jajveszékelése. a verdesés, sírás és jajveszékelés pedig van, hogy húsz percig is eltart, és ha közben nincs egyéb program, hirtelen az egész szertartás a Rikoltó Kórusról fog szólni, és akkor biztosan nem lesz meg az a meghitt érzés, amire vágynak. Higgyék el, láttam már ilyesmit.

Dorothy a székébe süpped, én pedig próbálok kettőnk helyett is erős maradni.

– De épp ezt mondom. Nem lesz Rikoltó Kórus.

Dorothy felém fordul és rám mered: – Várj csak! Tényleg nem lesz Rikoltó Kórusunk?

– Az a legmókásabb része egy esküvőnek! – mondja Nikki.

– Ugyan – tiltakozom, de Nikki rátromfol.

– De, az. Hát nem izgi, hogy sose tudhatod, mikor kezd bele a Rikoltó Kórus a verdesésbe, sírásba és jajveszékelésbe? Ha még Rikoltó Kórust sem szeretnétek, akkor miért akartok egyáltalán megházasodni?

– Mivel szeretjük egymást – válaszolom nagy önuralommal, és úgy érzem, ha ezt még egyszer el kell mondanom, akkor végképp nem lesz szükségünk Rikoltó Kórusra, mert magam fogok verdesni, sírni és jajveszékelni.

Dorothy azonban elbizonytalanodik: – Azt hiszem, eddig eszembe sem jutott, hogy még egy egészen pirinyó Rikoltó Kórusunk sem lesz. Anélkül pedig nem is esküvő az esküvő.

Az esküvőszervező elkámpicsorodott arcot vág, mintha kínosan érezné magát attól, hogy ezt a vitát előtte folytatjuk le, mintha most találkozna először azzal a jelenséggel, hogy egy pár nem ért egyet az esküvő bizonyos részleteivel kapcsolatban: – Van egy olyan érzésem, hogy ezt még alaposan át kell rágniuk, mielőtt kiderülne, hogyan tudnék segíteni maguknak.

– Az tuti – mondja Nikki önelégülten, én meg arra gondolok, hogy ha Nikki ennyire szereti Clarissát, akkor talán nekik kellene összeházasodniuk, és akkor annyi Rikoltó Kórusuk lehet, amennyit csak akarnak.

Ekkorra már mindkettőnkre ráfér egy kis vigasztalás, ezért elviszem Dorothyt a rituális tojásboltba, hogy megnézzük a Fogadalmi Tojás-kínálatot. Tudom, tudom… elvileg balszerencsét hoz, ha a menyasszony még a szertartás előtt megpillantja a Fogadalmi Tojást, de egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy Dorothynak jóval több ötlete van erről az esküvőről, mint amennyit elárult, amikor együtt eldöntöttük, hogy mindkettőnk számára szuper, ha egyszerű, kicsi, sallangmentes esküvőnk lesz, és az is egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy ha az ő közreműködése nélkül választok Fogadalmi Tojást, akkor el fogom cseszni, és a házasságunk hátralévő részében a nappalink vitrinjében fog virítani a látványos bizonyítéka annak, hogy mennyire elcsesztem, hogy mindig elcseszem, hogy örökké el fogom cseszni.

A rituális tojásboltban nagyon kedvesen és barátságosan fogadnak bennünket.

– Gratulálok! – lelkendezik Sabrina, a boltoskisasszony. – Már most látszik, milyen nagyszerű párt alkotnak, én pedig azon leszek, hogy megtalálják a tökéletes Fogadalmi Tojást. Mire gondoltak, foglalják össze pár szóban, és már mutatom is.

– Valami kisebbre – mondom. – Talán fél méter magasra?

Sabrina bólint: – a kis tojások nagyon népszerűek mostanában. Remek ízlésük van. Ezüst legyen? Platina? Rózsaarany?

Összeszedem minden bátorságomat, és elmotyogom: – Esetleg kezdhetnénk a réztojásokkal.

Sabrinának a szeme se rebben: – Hogyne, persze. Csodás réztojásaink vannak, mesés választás. Mutatok is párat.

– Sajnáljuk – szabadkozik Dorothy –, gondolom, jutalékrendszerben kapja a fizetését.

Sabrina felkacag: – Biztos vagyok benne, hogy találunk valami csodálatosat. Ígérem.

Azzal megszorítja Dorothy karját, majd eltűnik valahol hátul.

– Nem kell szabadkoznod – mondom.

– Kellemetlenül éreztem magam.

– Ugyanannyi jogunk van itt lenni, mint bárki másnak – jelentem ki Dorothynak és magamnak is egyaránt.

Sabrina mutat nekünk egy adag réztojást, és mindegyik csak egy kicsivel drágább, mint ahogy reméltem, és mindegyik csak egy kicsivel különbözik attól a Fogadalmi Tojástól, amit Dorothy mindig is elképzelt magának. Próbál hozzá jó képet vágni, de egyértelműen kihallom a csalódottságot a hangjából, amikor azt mondja: – Eléggé hasonlítanak a nagyszüleim Fogadalmi Tojására.

Sabrina bólint: – Igen, a rézből készült tojások egy kicsit… hm, hagyományosabbak.

Az üzlet túlvégében, a platinatojás-részlegen egy másik pár viháncol. a fickó megpróbál felemelni egy kétméteres tojást, és közben pofákat vág. Mintha vásárláshoz öltöztek volna ki, de meglehet, rögtön a tojás megvétele után jachtozni, esetleg golfozni indulnak, vagy valami ilyesmi, persze az is meglehet, hogy minden alkalomra így kiöltöznek. Hirtelen feltűnik, hogy mennyire koszos a farmerem.

– Nincs olyan, ami valamivel szebb ezeknél? – kérdezem. Megfordultam már olyan lakásokban, ahol rézből készült Fogadalmi Tojásokat tartottak, és nem láttam bennük semmi lehangolót, de itt a boltban, a többi tojás mellett kirívóan semmitmondónak és jellegtelennek tűnnek. Nézem, ahogy Dorothy végigsimít az ujjával az egyik tojás nyers forrasztásán, és rájövök, hogy ő is ugyanerre gondol, még ha soha nem is vallaná be.

– Mutassak pár ezüsttojást? – kérdezi Sabrina. – Értem, hogy nem szeretnének semmi kirívót, de van közöttük pár egészen visszafogott modell is.

Dorothy úgy néz rám, mintha azt kérdezné: Lehet?

– Lássuk azokat az ezüsttojásokat! – jelentem ki, és a mondat azonnal a Leghülyébb dolgok, amiket valaha is kimondtam elnevezésű lista élére ugrik, mellbedobással megelőzve az Extra csípősen kérem! és a Nekem úgy tetszett a hajad, ahogy volt kijelentéseket.

Sabrina bevezet bennünket egy hátsó terembe, és elsőként egy ritka drágakövekkel és vallásos jelképekkel díszített, 1954-es Felix Wojnowski-ezüsttojást mutat nekünk.

– Ez talán egy kicsit túl hivalkodó, nem? – kérdezem, minden jelenlévőt biztosítva arról, hogy nem az ára aggaszt, hanem a csiricsárésága miatt vannak vele szemben fenntartásaim.

– Nem is tudom – feleli Dorothy. – Szerintem szép.

– Igen, az – fűzöm hozzá gyorsan –, határozottan szép, de talán egy kicsit azért hivalkodó is, nem?

– Akkor mit szólnának ehhez? – kérdezi Sabrina. – Ez az új trend. Ezüstözött, szóval elegáns, viszont mégsem esik túlzásokba.

Dorothy bólint: – Hallod, Peter? Ezüstözött!

Elmosolyodom, és ránézek az árcédulára: nyolcszor annyiba kerül, mint a legdrágább réztojás.

– Igen, ezek remek opciók – mondom. – Még átgondoljuk…

De Dorothy már átgondolta: – Peter! Szeretnék meglepődni az esküvőn, úgyhogy most megyek, és megvárlak a kocsiban. Biztos vagyok benne, hogy bármelyiket is választod, én imádni fogom.

Elindul kifelé, Sabrina pedig kedvesen rám mosolyog, és megkérdezi: – Megnézzünk pár platinatojást is?

Összerezzenek.

– Ha látná a lakásunkat, megértené. a magunkfajta embereknek általában nem futja ilyen Fogadalmi Tojásra.

– Nos, valójában egyáltalán nem szokatlan, hogy egy Fogadalmi Tojás a lakás legértékesebb tárgya – válaszolja Sabrina készségesen.

– Mit gondol, ha egy réztojást veszek, akkor Dorothy örökre megutál?

– Ugyan! Hiszen azt mondta, hogy bármit is választ, szeretni fogja, és szerintem fontos, hogy adjunk mások szavára.

Hálásan bólintok.

– Habár – folytatja Sabrina váratlanul –, nagyon felcsillant a szeme, amikor meglátta a Wojnowskit.

Dorothyra gondolok. Az első randinkra, amikor megpróbáltam elvinni őt egy autósmoziba, de a terminál elutasította a hitelkártyámat. Komplett idiótának éreztem magam, de neki támadt egy remek ötlete: hajtsunk fel a dombtetőre, és onnan nézzük a filmet – hang nélkül. Mi rögtönöztük a párbeszédeket, ami a maga butácska módján így még szórakoztatóbbnak és romantikusabbnak bizonyult, én pedig azon az estén megfogadtam, hogy bármit megteszek, csak hogy életem végéig őt szerethessem.

– Félre tudná tenni a Wojnowskit? – kérdezem. – Most nem engedhetem meg magamnak, de meg szeretném venni.

Sabrina elhúzza a száját: – Valójában nem szabadna… de látom, mennyire szerelmesek egymásba… valószínűleg el tudom dugni pár hétig – kacsint rám végül, amitől a szívemben kismadarak kezdenek repkedni, és arra gondolok, hogy nem szabad elfelejtenem, hogy öt csillagosra értékeljem a boltot az interneten, az elsőszülött lányunkat pedig feltétlenül Sabrina, a boltoskisasszony után fogjuk elnevezni.

Ahogy beülök a kocsiba, Dorothy azt mondja: – El ne mondd, mit vettél! Szeretnék meglepődni.

– Nem vettem semmit – felelem. – Úgy döntöttem, hogy magam készítek egy tojást kartonból és purhabból.

– Ha-ha-ha! – Aztán: – Ugye most viccelsz?

– Azt hittem, meg akarsz lepődni.

– Annyira jó lehet itt dolgozni – lelkendezik Dorothy. – Egész nap turbékoló szerelmespárok között, akiknek segíthetsz megtervezni a közös jövőjüket.

Erre én: – Hát igen, és ehhez még csak szociális munkás diploma sem kell.

Dorothy úgy néz rám, mintha azt mondaná: „Oké, haver.”

Én meg úgy, hogy: „Csak mondom.”

Ő pedig: „Most mihez kezdjek veled?”

Jó hír, hogy másnap baleset történik a kőfejtőben: Frankie Scharff eltöri a szárkapocscsontját. Ez persze korántsem jó hír Frankie Scharffnak, akinek a férje már rokkantnyugdíjas, vagy Joey Zlotniknak, a muksónak, aki felmászott a létrára, hogy visszaállítsa a BALESET NÉLKÜLI NAPOK SZÁMA feliratú táblát, és miközben odafenn az óriási nullával manőverezett, leesett a létráról, és neki is eltört a szárkapocscsontja – jó hír viszont nekem, mert ez azt jelenti, hogy pluszműszakokat vállalhatok. Ez önmagában persze felemás áldás, tudom, mert minél többet dolgozom, annál nagyobb a valószínűsége, hogy balesetet szenvedek, és eltörik a szárkapocscsontom, de szerintem az előnyök még így is messze felülmúlják a hátrányokat. Ahogy én látom, az előnyök a következők:

1:
Ezáltal motiváltnak és igazi csapatjátékosnak tűnök a David & David vezetősége szemében.

2:
Több pénz. Ez létfontosságú, mert fedezni tudom a felmerülő váratlan kiadásokat, például amikor a menyasszonyom kitalálja, hogy Wojnowski-féle Fogadalmi Tojást vagy egy Rikoltó Kórust szeretne az esküvőnkön, pedig tudja, hogy ezeket egyáltalán nem engedhetjük meg magunknak.

3:
Több pénz. Ez ugyan kapcsolódik az előzőhöz, de nem teljesen ugyanaz. Az előző „több pénzt kapok” gyakorlati kérdés, ez utóbbi inkább lelki. Miközben túlórázom a kőfejtőben, merenghetek azon, hogy épp több pénzt keresek az esküvőre, illetve az elkövetkezendő házaséletre, amit a jövendőbeli feleségemmel fogok leélni. Jó érzéssel tölt el, hogy gondoskodó vagyok, ami annyira kínos és régimódi, hogy ha valaki megkérdezne erről, letagadnám, de az az igazság, hogy roppant jó érzés.

4:
Legalább addig sem vitatkozunk Dorothyval az esküvői előkészületeken. Ez utóbbi miatt kevésbé érzem jól magam, de az az igazság, hogy minél inkább nyakunkon az esküvő, annál többet veszekszünk. a legutóbb például amiatt zördültünk össze, hogy részt vegyünk-e a tradicionális Hálás hetén Kenny Sorgenfrei főpappal programon.

– Muszáj hálnom Kenny Sorgenfrei főpappal, hogy az egész falu előtt megerősíthesse, szűz vagyok – mondta Dorothy.

– De hát nem is vagy szűz – mondtam. – Egyikünk sem az.

– Nem ez a lényeg – válaszolta. – Ez a hagyomány. Ha Kenny Sorgenfrei főpap nem tudatja az egész faluval, hogy szűz vagyok, akkor anyám el fog süllyedni szégyenében.

Így hát Dorothty elment hálni a főpappal, én pedig túlórázom a kőfejtőben.

Beállítok Frankie Scharffhoz egy adag rakott tésztával. Eléggé elhibázott döntésnek bizonyul, mert bár Frankie nagyon örül, hogy meglátogatja az egyik kollégája, engem azonban teljesen kiakaszt a dolog. Egy aprócska lakásban él a férjével és három gyerekével. Bűntudatom támad, hogy ítélkezni kezdek felettük, mert persze ők is megtesznek minden tőlük telhetőt, de közben a mosogató dugig van koszos edényekkel, a falak meg málladoznak a nedvességtől – ez persze nem Frankie vagy a férje hibája, aki amúgy tényleg rendes fickó. a legrosszabb az egészben, hogy megpillantom a sarokban kiállított Fogadalmi Tojásukat. Bolti tapasztalataim alapján felismerem, hogy réz, szinte pont ugyanolyan, mint amelyikről félig-meddig már épp meggyőztem magam. a boltban egyszerűnek, szerénynek, sőt elegánsnak tűnt – de Frankie lakásában olyannak látom, amilyen valójában: olcsó.

Visszamegyek a tojásboltba, és megveszem a Wojnowskit. Ráterheltetem két hitelkártyára. Kiszámoltam, hogy ha a szabadságomat nem ünnepnapokon veszem ki, akkor a munkaszüneti napok alatt is dolgozhatok, amiért extrapénz jár.

Akarok-e ötven dollárral többet fizetni azért, hogy belegravíroztassam a nevünket az 1954-es Felix Wojnowski-féle ezüsttojásba? Még szép, hogy akarok! Meg akarom-e venni a tojáshoz tartozó speciális vitrint is? Naná! És ki tartja majd a tojást a szertartás alatt?

– a Boristen Egyházán keresztül bérelhetünk egy eunuchot. Ők értik a dolgukat – ajánlja fel Sabrina. – a Wojnowski nehezebb, mint amilyennek tűnik, és nem egy esküvőt láttam már tönkremenni, mert megkértek egy random nagybácsit, hogy tartsa a Fogadalmi Tojást, amit aztán a szertartás közepén jól leejtett.

– Rendben – egyezem bele. – Jöjjön az eunuch!

Aznap este túl izgatott vagyok ahhoz, hogy aludni tudjak, ezért a szurdokhoz hajtok, és nézem a vizet. Dorothyra gondolok, aki talán éppen a főpappal hál, és halvány fogalma sincs róla, mit tett érte az imént a jövendőbelije. Tudom, nem a tojás a fontos; tudom, hogy az számít igazán, hogy mennyire szeretem őt – de a tojás ezt a szerelmet jelképezi, és amikor arra gondolok, hogy milyen szép szimbólumot szereztem, büszke vagyok, szerencsésnek és hálásnak érzem magam. Dorothyra gondolok – arra, ahogy a mellkasomra hajtja a fejét, amikor alszunk, és büszke vagyok, szerencsésnek és hálásnak érzem magam.

Aztán a lehető legrosszabb dolog történik: Gavin Cachefski, aki épp dupla műszakot vállalt a kőfejtőben, elalszik a fúrógépnél, és öt embernek eltörik a szárkapocscsontja.

David & David összehívja a teljes állományt.

– Nincs több dupla műszak – mondja az egyik David, az, amelyik általában beszélni szokott. – Túl sokaknak törik el a szárkapocscsontjuk.

A tömeg felmorajlik, és a másik David, az, amelyik nem szokott beszélni, belesúg valamit az előző David fülébe.

– Továbbá – folytatja David – mától kezdve a munkaszüneti napokra nem fizetünk másfélszeres órabért.

– Ez nem igazság! – kiáltok fel. – Számítottam arra a pénzre.

– Én is! – csatlakozik Jose, akinek a konyhája nemrég beleomlott egy víznyelőbe.

– Mindannyian számítottunk rá! – nyögi Deb, akinek angolkóros a gyereke.

– Nem a pénzről van szó – mondja David – , hanem a biztonságotokról. Mi itt a kőfejtőben egy család vagyunk, és ha további szárkapocscsontok törnek el, jócskán megemelkednek a biztosítási díjaink, és akkor el kell bocsátanunk embereket. Ezt azonban semmiképpen nem akarjuk megtenni, mert, mint mondtam: család vagyunk.

– Szóval nem dolgozhatunk az ünnepek alatt?

Az a David, amelyik nem beszél, megint belesúg valamit a beszélő David fülébe, aki bólint: – Nem, dolgozni lehet – mondja.  – Sőt, örülnénk neki, ha megtennétek. Csak nem fizethetünk nektek másfélszeres órabért, mert az ösztönzőleg hatna.

– Pofátlanság! – kiált fel Kath Chung.

Kath igazi népvezér, és egy pillanatra úgy tűnik, rögtön el is kezdi hergelni a többieket, de még mielőtt túlságosan belemelegedne, az a David, amelyik nem beszél, így szól: – Erről nem nyitunk vitát.

Mindenki egyből felismeri a helyzet súlyát, mert amikor az a David, amelyik nem beszél, beszél, akkor az ember biztos lehet abban, hogy komolyra fordultak a dolgok.

Visszamegyek a tojásboltba. Sabrina, a boltoskisasszony széles mosollyal fogad: – Helló, bajnok! Vetne még egy pillantást arra a remekműre?

Nem tudok a szemébe nézni: – Vissza szeretném váltani. Túl drága.

Úgy néz rám, mintha egy másik nyelven beszélnék: – Ez lehetetlen. Már belegravírozták a nevüket.

– Oké, de legalább az eunuchra adott pénzt visszakaphatnám? Még sincs rá szükségünk. a tojás majd ellesz a vitrinjében.

– Az egy adomány volt a Boristen Egyházának. Nem lehet csak úgy visszakérni.

– Sabrina, mindenképpen helyre kell ezt hoznom. Tudna benne valahogy segíteni?

Sabrina elnéz mindkét irányba, aztán odahajol, és azt suttogja: – Adhatok egy húsz százalékos kedvezményre jogosító kupont a következő vásárlásához.

Felrobbanok: – Mi a jó büdös francért vennék még egy Fogadalmi Tojást?!

Jobb ötlet híján elszáguldok a Jósrúna Vállalathoz, és felliftezek a legfelső emeletre. Dorothy apja az irodájának ablakából egész nap figyelheti a gyárat és felügyelheti a jósrúnák csiszolását és megáldását.

– Peter! Mit tehetek érted?

– Hát… az esküvőről lenne szó.

– Igen?

– a pénzről lenne szó.

– Ó.

Aztán motyogok valamit a Fogadalmi Tojásról, hogy nem engedhetjük meg magunknak, ilyesmi.

Dorothy apja fájdalmas arcot vág, és leül a székébe: – a Fogadalmi Tojás a lányomnak tett fogadalmadat szimbolizálja, hogy gondoskodsz róla és vigyázol rá. Ha én fizetem ki, annak mégis milyen üzenete lenne?

– Ledolgozom! – jelentem ki. – Munka után beállok pár órácskára a csiszolósorra. Dorothynak nem is kell tudnia az egészről.

Nagy levegőt vesz, és úgy néz rám, mintha egy saláta lennék, amelyben épp most talált egy döglött bogarat, és most azon mélázik, hogy érdemes-e emiatt odahívni a pincérnőt, és visszaküldeni az egészet.

– Peter, szeretném, ha meggondolnád magad a kecskékkel kapcsolatban!

Ez egy kicsit kizökkent, mert már teljesen abban a hitben ringattam magam, hogy a kecskeügy rég eldőlt.

– Ami a kecskéket illeti… – kezdek bele, de azonnal megakaszt, hogy azzal indítok egy mondatot, hogy „ami a kecskéket illeti”. Mindenesetre megpróbáltam. Nem jött össze.

– Nézd – mondja. – Értem én. a mi esküvőnket is szerényen szerettük volna megtartani, ezért csak tizenkét kecskét áldoztunk fel. De ha egyáltalán nem áldoztok kecskét, a Kőisten megharagszik, megátkozza a házadat, és az elsőszülöttetek egy kőszobor lesz. Na, és én ezt egyszerűen nem fogom megengedni.

– Uram… – mondom, de furcsa érzés uramnak szólítani, mert amikor Dorothyval bejelentettük az eljegyzésünket, megölelt, és azt mondta, hogy szólítsam apának, de ebben a pillanatban még bizarrabb lenne apának szólítani. – Uram, igazán nem akarok tiszteletlen lenni, de megtörtént ilyesmi már valaha? Volt már olyan, hogy valaki nem áldozott kecskét, és utána szobra született?

– Kyle feleségével megtörtént, Kyle könyvének tizenkettedik fejezetének nyolcadik verse pont ezt írja le.

– Igen, persze, mindez nyilván megtalálható Kyle könyvében, de én úgy értettem, hogy történt-e valaha ilyesmi olyasvalakivel, akit ismer?