Fenyvesi Orsolya

A MINÓTAUROSZ ÉS ÉN

Bedey Dorottya illusztrációival

Fenyvesi Orsolya: A minótaurosz és én

szöveg © Fenyvesi Orsolya, 2024

illusztrációk © Bedey Dorottya

ISBN 978-615-6402-37-0

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

A szöveget gondozta Pálfi Anna

Korrektúra Kótai Kata

Illusztrációk és borító Bedey Dorottya

A szerző portréját Slezák Zsuzsi készítette

Külön köszönet dr. Farkas Viktória Greilinger Szonja, Meszlényi Péter, Ombódi Tünde, Vajda Edina

Az ajtó

1. fejezet,

amelyben megismerkedünk Orsival, aki griffmadár helyett minótauroszt kap ajándékba, ám végül mégsem ezért gurul dühbe.

– Én egy griffmadarat kértem – motyogta Orsi csalódottan.

– Tudom, kincsem, tudom. De nézd, milyen aranyos ez a kis csöppség! Egészen értelmes a tekintete. Félig bika, félig ember. Hát nem fantasztikus? – lelkendezett anya.

– Ha megnő, te fogod majd jó modorra tanítani – tette hozzá apa.

– De hát ez egy szörnyeteg!

– Ugyan, kicsim, először is nem „ez”, hanem „ő”. Másodszor pedig, ez egy mitológiai lény!

A csöpp minótaurosz nagyot horkantott a fonott babakocsiban.

– A babakocsi akkor is Ali babáé marad, még ha nem is játszom már vele – szögezte le Orsi, és fülénél fogva kiráncigálta a borjúfejű lényt a csipkés ágynemű öleléséből. – De nehéz egy dög ez!

Anya felhördült.

– Megértem, kislányom, hogy csalódott vagy, de ez a kis élőlény akkor sem tehet semmiről.

– Arról se, hogy ilyen ronda?

– Arról a génsebészek tehetnek – szólt apa. – Vagy még inkább az ókori görögök.

A szörnybébi kicsúszott Orsi karjából, és most magatehetetlenül nyöszörgött a földön. Anya felemelte, és a mellkasához szorította.

– Elég legyen ebből, Orsi! Szerettél volna egy háziállatot. Tessék! Ez a lény mostantól a te gondjaidra van bízva. Etetni, itatni fogod, elviszed sétálni. Meglátod, meg fogja hálálni a gondoskodást.

* * *

A nyár a végéhez közeledett, a kertben megnyúltak az emlékek. Anya imádta ezt az időszakot, de anya költő volt, és ha sóhajtott, rögtön nevetésre is fakadt. Orsi sajnálta, hogy vége a nyárnak. Mostantól majd folyton-folyvást emlékezni kell! A jelenben létezni csak a forró hónapokban volt szokás.

Apa a konyhába ment előkészíteni a vacsorát, anya pedig ledőlt a kanapéra. A minótaurosz tanácstalanul totyogott a nappali közepén. Orsi a szeme sarkából rá-rásandított. Nem is annyira magatehetetlen. Mitévő legyen? Úgy döntött, körbevezeti a házban.

Megmutatta neki a nappalit a süppedős sárga kanapéval és a végtelen szőnyeggel, no meg a hét lakat alatt őrzött könyvekkel. A falakat Orsi míves keretbe foglalt gyerekkori rajzai díszítették, meg A kóbor kutya – egy festmény, ami valóban egy tanácstalan tekintetű ebet ábrázolt, és senki sem tudta, honnan származik, vagy mikor került a házba. A szülők hálószobájának ablaka az utcára nyílt. Az éjjeliszekrényen bronzoroszlán ült az örökkévalók emlékére és türelmével, sörénye befutotta a falat. Az ágy anya oldalán szépen bevetve, míg apa oldalán felgyűrődött a lepedő, a takaró visszacsapva. A csupa piros bútorral berendezett konyha felét elfoglalta a csirkelábú asztal. Innen nyílt a bejárati ajtó a tágas, oszlopos verandára. A konyhából hátrafelé kis folyosó nyílt, onnan a fürdőszoba. A kád fölött döbbent szempárokat ábrázoló kerámiacsempék sorakoztak a falon. Végül következett Orsi szobája.

– Ebben a házban fogsz lakni – közölte Orsi végül a minótaurosszal. – De fogalmam sincs, hol lesz a helyed.

A griffmadárnak a kéményre épített volna fészket. Ennek a szerencsétlen kis szörnyetegnek viszont ágyra van szüksége. Ágyat pedig nem árulnak már sehol, készíteni is tilos, míg el nem használják az összes régit – ez volt a törvény.{1}

Pillantása ekkor megakadt egy ajtón, ami szinte egybeolvadt a konyhába nyíló folyosó falával. Különös… Nem emlékezett erre az ajtóra. Mégis van padlása a háznak? Vagy pincéje? Közelebb lépett, és megmarkolta az aranyszínű kilincset. Az ajtó zárva volt. Újra lenyomta a kilincset, ezúttal erősebben. Semmi.

– Anya, apa! – kiabálta Orsi. De anya túl messze volt, legalábbis gondolatban biztosan, apa meg mosogatott, és a vízcsobogástól semmit sem hallott.

– Itt termett egy ajtó a semmiből! – üvöltötte. Mint a mesékben, jutott az eszébe. Egy mese, aminek én vagyok a főszereplője, ízlelgette a gondolatot. Az ajtó mögül puffanás hallatszott.

Ismét a kilincshez ugrott, és rángatni kezdte. A kis minótaurosz tanácstalanul, de kíváncsian leste, ahogy Orsi egész testével nekifeszül az ajtónak, és cibálja a kilincset. Megint egy tompa puffanás. Majd robajlás, aztán odakint potyogni kezdtek a tetőcserepek.

– Nyílj… már… ki… te bitang! – dühöngött Orsi, és elhatározta, hogy csak azért sem adja fel. Megpróbálta berúgni az ajtót. Az egész ház beleremegett. Még egyet rúgott az ajtóba, mire betörtek az ablakok, a falak rázkódni kezdtek, és ettől a konyhaszekrényből csörömpölve lepotyogtak a bögrék és a poharak. Az ajtó azonban továbbra sem nyílt ki.

– Mi folyik itt? – kiáltotta apa, aki közben öles léptekkel a helyszínen termett, és megpróbálta lefogni a lányát, hiába. Orsi be akart menni abba a szobába.

– Ez az ajtó eddig nem volt itt! – kiabálta. – És nem tudom kinyitni!

– És akkor szét kell verni a házat?! – háborodott fel apa, mire összeomlott a veranda tartóoszlopa.

– Nem értem – hitetlenkedett Orsi.

Még egyszer nagyot rántott a kilincsen, erre az utcára néző szobában beroskadt a tető. Anya épp időben menekülhetett ki onnan, mert már ott állt apa mellett, csapzott hajjal és villámló tekintettel.

– ELÉG! – sikította. Orsi elengedte a kilincset, és zihálva az ajtónak dőlt, majd a padlóra csúszott.

– Tűnés a szobádba – suttogta apa, és Orsi zokogva futott a folyosó végébe, ahol varázslatos módon épen maradt szobája várta. A minótaurosz tétován a nyomában.

– És ki ne gyere onnét, amíg rendbe nem hoztunk mindent! – kiáltotta utána anya, majd hozzátette, inkább már csak magának: – Ideje volt már, hogy vége legyen a nyárnak…

* * *

Mire Orsi este kibújt a szobájából, anya és apa már rendbe is tették a házat. Mintha mi sem történt volna, egy repedés nem látszott a falakon, a cserepek hibátlanul sorakoztak a tetőn, a poharak és bögrék hiánytalanul feszítettek a kredenc polcain. Orsi bocsánatot kért a háztól: tenyerét a falhoz nyomta, és nagyot sóhajtott.

Szüleit a verandán találta.

– Hogy került oda az az ajtó? – kérdezte megszeppenve.

– Mindig is ott volt, drágám – felelte anya, de Orsi tudta, hogy hazudik.

Úgy hívom, ahogy akarom

2. fejezet,

amely csak látszólag szól a névadás nehézségeiről, és amelyikben először bukkan fel Margó és testvére, Lujzi.

– Valami nevet kéne találnunk neked – állapította meg Orsi másnap reggel, amikor arra kelt, hogy egy apró minótaurosz durmol mellette az ágyban. Horkolása dorombolásnak is beillett volna.

Eszébe jutottak a szentek, a faluban is laktak páran, a haloványok közül. (Többen esküdni mertek volna, hogy a kőszobor, ami jelesül az Orsiék utcájától a főtérre vezető lépcső oldalán állt, valójában egy állhatatos szent, de hát ki tudhatott biztosat…) A szentek soha nem adnak nevet senkinek és semminek, ezzel is nyomatékosítandó, hogy a megnevezhetetlenre várnak. Orsit az efféle filozófiák nem érdekelték, ő csupán egy igazi társra vágyott, akivel kölcsönösen odáig lehetnek egymásért. Erre anya és apa a nyakába varr egy szörnyeteget! Persze még mindig hívhatja Brúnónak… Nem mintha ezzel ki lenne segítve…

* * *

A hajnali harmat gyöngybe öltöztette a kertet. Orsi bosszúsan rugdosta félre a lába után kapkodó árnyakat. Hamarosan mindent elborítanak, és akkor az embernek befelé is világítania kell, így szokta mondani anya,{2} aki persze titokban örült annak, hogy a többieknek is végre az élet igazi kérdéseivel kell majd foglalkozniuk, mivel ő egész nap ezt teszi, és mindenkit efféle kérdésekkel szekál: Van-e lelkünk, és ha igen, átlátszó vagy színes? Miből van a semmi? Volt-e az időnek kezdete, és már hogy ne lett volna? Apa ilyenkor anya vállára teszi a kezét, ne gondolj ezekre, mondja, majd elvonul a műhelybe bütykölni valamit a legújabb bütykölnivalóján. Apa találmányaiért és csecsebecséiért a helyiek természetben fizettek: vadhússal, tojással (ugyan egyszer hálából Schrödinger-vacsorát is kaptak), anya viszont ropogós Amália-bankókban kapta a honoráriumát a messzi Elefántcsonttoronyból – és a költői mesterségnek is nevezett antimeditációs gyakorlatok elég jó pénzt hoztak. Orsi számára viszont a legnagyobb gyönyört még mindig az jelentette, ha addig pörgette magát a térdén, amíg teljesen el nem szédült. Vagy amikor elhangyásodott a talpa. Vagy amikor a tükörhátsági nyaraláson a vízben lebeghetett. Most meg az árnyak végtelen nyaggatása… Soha nem szabadott volna életet lehelni beléjük…

Ebben a pillanatban a nyomában igyekvő minótaurosz megbotlott egy kiálló gyökérben, és elhasalt a földön. Orsi zavarba jött. Felsegítse? Megvigasztalja? Végül nem lépett oda hozzá, borjúfej pedig sikeresen felkászálódott magától.

A szeme sarkából látta, hogy belép a kertkapun a Vigyázó, Egetverő bácsi, és hamarosan beszélgetésfoszlányok szűrődtek ki a házból.{3}

– …helyrehoztuk, a lányom miatt nem kell aggódnia…

– Meg kell tanulnia uralkodni az érzelmein – hangzott a Vigyázó rekedtes hangja. – …nem azért jöttünk ide…

– …igazán nem kell… – Orsi anya mentegetőzésére már nem volt kíváncsi, inkább elbújt a ház mögött, a domb aljában.

* * *

A kis szörnyeteg idegesen tépkedte a fűszálakat.

– Ha elmondod, hogy hívnak, elmondom, kibe vagyok szerelmes – szólt hozzá végül Orsi, de a lény csak nyöszörgött.

Orsi megvárta, míg Egetverő bácsi távozik, majd kézen fogta a minótauroszt, és a reggelizőasztalhoz vezette.

– Egyél, nesze! – nyújtott felé egy kakaós csigát.

Sietve ő is befalt egyet, majd bezárkózott a szobájába, és órákig ki se mozdult.

* * *

Délután feltámadt a szél, és Orsinak hirtelen mehetnékje támadt. De hol vannak a többiek?

– Hahó! – kiáltotta. Senki nem felelt. Mindig a senki és a semmi! Felsóhajtott: na, akkor majd megkeresi őket.

Anya a verandán teregetett, de ott sem volt, azt Orsi rögtön látta. A minótaurosz körülötte kóválygott, a ruhákat adogatta a kezébe. Láthatóan jól, legalábbis biztonságban érezte magát anya társaságában. Kevésbé remegtek a kis virgácsai. Apa dolgozott. Apa egyébként mindenfélét készített, asztalt, székeket, varázslatos világító tárgyakat, távgondoló amuletteket, noha a távgondoláshoz már nem feltétlenül volt szükség tárgyakra, de készített arcokat is a városiaknak, sőt, anya szerint a ház előtt álló fát is apa készítette. Ennek a fának az volt a különlegessége, hogy visszafelé élt: tavasszal sárga, vöröses leveleket öltött magára, nyáron egyre frissebb zöldben pompázott, őszre pedig virágdíszbe öltözött, majd bimbókat termett. Épp mostanra borult legszebb ékességébe.

– Átmehetünk Margóékhoz játszani? – kérdezte Orsi anyát. Anya a távolba meredt, és Orsi tudta, hogy épp átgondol a falu másik végébe, a házba, ahol legjobb barátnője, Margó lakott. Ő ezt gyerekként nem tehette meg, és amióta egyszer Margóval elloptak apa műhelyéből két amulettet, és egész éjjel távgondoltak egymásnak, majd napokig csak sírtak, mert nem voltak benne biztosak, kik is ők valójában, és a gondolataikat nem más gondolja-e, már nem is vágyott rá annyira.

Menjetek csak, otthon vannak, vacsorát is kapsz – felelte anya. – De vacsi után indulás haza, megígéred? És ne feledd, a sötétben nincs éneklés!{4}

* * *

A falu másik végébe a patak mentén vezetett az út. Orsi kézen fogva vezette a minótauroszt. Először leugráltak a meredek, a domboldalon keresztben húzódó utcákat egybekötő lépcsőn a domb valódi aljába – itt volt a falu egyetlen tere, a Főtér, és ezen csobogott át vígan a patak. A patakparton, a falu vén fűzfájánál, ahová a férfiak szürkületkor sírni jártak, most a nagyok lógtak. Messziről kiszúrták a különös párost, és izgatottan kurjongattak.

– Azta, ez meg micsoda?

– No nézd csak, a költő lánya – horkantott valaki.

– Nem mondod, hogy kaptál egy hibridet?

– Van valami különleges képessége?

– Mit eszik?

– Veled fog járni iskolába? Megtanul írni és olvasni?

– Majd ő is verseket fog írni? – röhögtek a gonoszok.

– Hogy hívják? Mi a neve?

Orsi csak állt a kérdések záporában, és egyre erősebben szorította a minótaurosz mancsát. Vagyis kezét.

– Még nincs neve – bökte ki végül. – Félig ember, félig bika.

Egy Bors nevű fiúcska őrült csatakiáltást hallatott.

– De menő!

– Elhozod majd az iskolába is? – kérdezte Luca. – Én is viszem majd a nemrég kikelt lepkéimet.

– Nem kéne pórázon tartani? Mekkora lesz ez, ha megnő?

– Nektek teremtették, vagy örökbe fogadtátok?

– Mi a neve?

– Ugye most nem bőgöd el magad, mint anyukád a disznóvágáson? – röhögcsélt egy ritka undok, nagyobb fiú, Bajszos.

– Nem ez, hanem ő – motyogta Orsi. Bajszos vonyítva röhögött. Orsi elfutott. A minótaurosz spurizott utána.

– Most miért kellett bántani? – hallatszott még Szalóme hangja. Szalóme gyönyörű lány volt.

– DE MI A NEVE!!! – röhögött Bajszos továbbra is gúnyosan, és az egész sereglet vele nevetett.

* * *

Orsiék pedig csak szaladtak a patakparton, el a boltozatosan ívelő kis híd mellett, el az iskola ódon, hatalmas épülete, a Cifrapark és a Templom mellett, majd felfelé a göcsörtös, meredeken ívelő utcákon – igaz, ekkor már inkább vánszorogtak. Margóék háza a völgy déli oldalán roskadozott ráérősen, Orsi mégis megtorpant, és inkább a falu szélét jelentő csalitos felé vette az irányt.

– Kicsit sírnom kell – intett a szörnyetegnek, mivel abban szinte teljesen biztos volt, hogy egy szörnyeteg előtt bármit szabad, és ez könnyebbséggel töltötte el.

Aztán leült, és végül is nem sírt, csak a gondolatait tépkedte, markolászta. Miért nem védte meg anyát? Miért vált kővé a nyelve, amikor Bajszos gonoszkodott vele? Árulás ez, vagy csak majdnem? A bokroknak szokás szerint fogalmuk sem volt semmiről.

Anya egyáltalán nem olyan volt, mint a többi anya. Utált sütni-főzni (kivéve a süteményeket, azokat mennyeien csinálta), viszont szeretett egyedül lenni. Persze csak úgy, ha Orsi és apa is otthon voltak, és nyitva volt minden ajtó. Aztán sokszor nem volt jelen akkor sem, ha ott volt. Amikor rátörtek az érzések, ki lehetett kapcsolni a fűtést. A falusiak kinevették, amiért annyira szereti a könyveket, a versekre meg csak legyintettek. A süteményeit bezzeg fulladásig tömik magukba, gondolta Orsi bosszúsan. De anya néha úgy viselkedett, hogy Orsit elöntötte valami kibírhatatlan érzés: szégyellte őt. Például nagyon hangosan kiabált. Anya képes volt nyilvánosan megsértődni, és olyankor röhögtek a háta mögött. Válogatás nélkül bárkivel megosztotta a gondolatait, és ezzel a családját is kiszolgáltatta a helyieknek, akiknek a gyerekei ugyanolyanok voltak, mint a szüleik, ráadásul mindig együtt lógtak. A nagyobb fiúk és lányok folyton köpködtek meg rágcsáltak, és Orsi egyszer látta, hogy csókolóztak is. Táncolni is szoktak, és olyankor szinte egymásba bújtak. Későn jártak haza, és mindig ugyanazt a ruhát viselték. Nem voltak jó tanulók, ajándékot sem kaptak soha, de ők voltak az erősek, a hatalmasok, és mind összetartoztak. Orsi számukra mellékszereplő volt.

Felpattant, és ujját a minótauroszra szegezte.

– Te itt maradsz! Ennél a bokornál várj meg! Mindenféle állatok járnak erre. Akár össze is barátkozhatnál valamelyikkel.

Majd eliramodott Margóhoz játszani. A minótaurosz tanácstalanul bámult utána.

* * *

Margóék apró házának düledező falait befutotta a mécseske. A kacsok és indák közt árnyak fészkeltek. Orsi még be sem nyitott a korhadt kapun, de már hallotta, hogy odabent, a csupa szín-szövet szobájukban Margó és húga, Lujzi épp egymást ölik.

– Gyűlöllek! – üvöltötte Margó.

– Nem is igaz, mert én gyűlöllek! – sikította Lujzi.

Azonban mire Orsi belökte a bejárati ajtót, és betoppant parányi birodalmukba, már összebújva daraboltak fej-tor-potrohra egy legyet.

A testvérek egészen kiskoruk óta a nagyszüleiknél laktak. Az a hír járta a faluban, hogy a szüleiket elemésztette a Nap, de a gyerekek közül senki sem tudta megmondani, hogy pontosan mit kell ezalatt érteni. Mindenesetre ők is különc kívülállónak számítottak.

* * *

A délután szokásos, szertartásos rendjében csordogált ezután tova. Lujzi bekuckózott az ágyába olvasni, a barátnők meg komoly arccal kivonultak a kertbe hintázni. Piri mama (akiről tudni kell, hogy dolga nagy részét röhögcsélve végezte, és a legtöbbet saját magán röhögött) szörpöt és különféle csemegéket szolgált fel nekik, Varjú papa pedig kétszer is megmozdult hatalmas, méregzöld foteljében ülve – egyszer, amikor bal lábát vetette át a jobbon, egyszer, amikor jobb lábát a balon. Orsinak egész idő alatt eszébe sem jutott a minótaurosz, egészen addig, amíg Margóval kéz a kézben el nem kísérték Piri mamát megetetni a disznókat.

– Majd emlékeztess, hogy mondjak valamit! – súgta Margó fülébe.

* * *

– Szóval kaptam egy háziállatot – bökte ki Orsi valamivel később, amikor leültek a ház tövébe, a két kis sámlira.

– Ne már! De jó neked, nem hiszem el! – ujjongott Margó. –Én meg napok óta hiába könyörgök egy kiskutyáért!

– De ez egy szörnyeteg.

– Harap? Arról le lehet szoktatni.

– Nem. Olyan, mint egy ember, csak bikafeje van. És még pici.

– Egy hibridet kaptál?!

– Igen, de ez valami olcsó fajta. Én griffet szerettem volna, vagy egy vízköpőt, amelyik éjszaka kővé válva töltődik sötéttel az ablakpárkányon. Sárkányra persze senkinek sincs pénze errefelé, de még egy kivételesen kedves macska is jobb lett volna, mint ez. Nem is lehet játszani vele. Folyton csak búslakodik. Olyan kis nyomi.

– Miért nem hoztad el megmutatni?

– Most otthon alszik – hazudta Orsi.

– És mi a neve? – tette fel Margó a világ legfontosabb kérdését.

– Még nincs neki.

Margó akkorát sóhajtott, hogy két centivel belesüppedt sámlijával a földbe.

– Azért én irigyellek. Ha nem is olyan különleges…

– De nagyon különleges – vágott közbe Orsi.

– Akkor mi a bajod vele? Miért nem adtál még neki nevet?

– Nem tudom. Úgy érzem, akármilyen nevet adok is neki, az nem lesz annyira jó, mint amilyet lehetne neki adni. És azzal örökre elrontok mindent. Lehet, nagyon fontos szereplő lesz a történetemben, ha megtalálom számára a tökéletes nevet.

Margó bölcsen hallgatott. Csak Piri mama kuncogását lehetett hallani. Épp eszébe jutott valami a vajról, amit fél éve vásárolt.

– Gondoltál már rá, hogy téged miért így hívnak? Miért pont Margó vagy? – kérdezte aztán Orsi bizalmasan.

– Nem – vágta rá Margó. – Én nem ilyesmikre szoktam gondolni, csak arra, hogy mennyire rossz, hogy nem tudom megváltoztatni. Mamit meg papit hiába kérem, hogy hívjanak Andromédának, pedig Lujzit már rábeszéltem.

Orsi eltöprengett.

– Nem is tudom, én tudnálak-e máshogy hívni, mint Margónak. Te most már Margó vagy. Te vagy az egyetlen Margó, akit ismerek.

– Köszönöm.

– Orsiból olyan sok van – nyögött fel Orsi, majd ismét hallgattak. Végül Margó törte meg a csendet:

– Tudom már!

– Mit?

– Hogy honnan tudjuk, hogy hívják a szörnyedet! Csak meg kell kérdeznünk Lujzit.

– Miért?

– Lujzi látja a jövőt.

– Tényleg?! Mióta?

– Hát már régóta, csak ritkán van kedve beszélni róla. De talán rá tudom venni, hogy árulja el, hogy fogod hívni a szörnyet. Cserébe egy hétig alhat az én ágyamban, vagy ilyesmi.

* * *

Lujzit ugyanott találták, ahol hagyták, amikor kimentek a kertbe játszani: kócos, szőke hajának sátrában falta a sorokat.

– Nem zavar, hogy tudod, mi lesz a vége? – faggatta Orsi.

– Mindannyian tudjuk, mi lesz a vége – felelte Lujzi titokzatosan.

– Hát jó – szögezte le Margó. – Meg kell tudnunk valamit, édes, drága testvérem. Kérj bármit a válaszodért cserébe.

– A gyémánt nyakláncodat kérem.

– Bármit, kivéve a gyémánt nyakláncomat – helyesbített Margó. – Alhatsz egy hétig az ágyamban.

– Jó – bólintott Lujzi. – Kérdezz!

– Mi lesz Orsi hibridjének a neve?

– Gyuri – vágta rá Lujzi.

– Jaj, ne már, tényleg? – kérdezte Margó.

– És mikortól? – kérdezte Orsi.

– Hát, mostantól, hogy már tudod – vonta meg a vállát Lujzi. –Most pedig hagyjatok olvasni. Épp egy csodálatos tájleírás közepén tartottam. A tájleírások sokkal izgalmasabbak a történéseknél!

– De miért pont Gyuri?

– A vasgyúróból. Mert olyan kis vasgyúró. Viccesnek fogod tartani.

– Már most?

– Most már igen.

Orsi megkönnyebbült. Mégis ő fogja elnevezni, vagyis nevezte el! Akkor pedig Gyuri lesz a neve, és még gondolkodnia sem kellett rajta! Ez a minótaurosz menő jószág. A többiek is megmondták. Bajszos le van tojva.

– Mennem kell – jelentette ki.

– Várj, nem maradsz vacsira? – kérdezte Margó. – Mami krumplis tésztát csinál.

– Most mennem kell. Tényleg, a mamád tudja, hogy Lujzi látja a jövőt?

– Érdekli is a mamát a jövő! Ő úgyis jobban tudja. De te se mondd senkinek, jó?

Akkor sem mondom el senkinek, ha tüzes vassal kínoznak egy jeges tömlöcben, gondolta Orsi, de kifelé beérte annyival:

– Jó.

* * *

Repeső szívvel ugrált vissza a csalitosba, ahol Gyurit hagyta. Időközben a rebbenő tájat meglepte a szürkület, és most ködlött bele a sötétbe. Az ismerős bokor ismeretlenül terpeszkedett a bozótban, Gyurit soha nem is látta.

– Elkóborolt! Megszökött! Világgá ment bánatában! – drámázott az alkonyat. Orsi gyomra összeszorult.

– Gyuri! Gyuri! Gyere ide! – kiáltozta egyre hangosabban. Idegesen járkált fel-alá a sűrű zanócban. – Ne haragudj, hogy nem vittelek magammal, gyere vissza!