Angela Petch

A toszkán ház

Angela Petch

A toszkán ház

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA
NOVÁK PETRA

A fordítás alapjául szolgáló mű

Angela Petch: The Tuscan House

Copyright © by Angela Petch, 2021

First published in Great Britain in 2021 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Novák Petra, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 300 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Solymosi Éva

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Lelki társamnak,
Fagiolinónak xx

„Nők nélkül az ellenállás kudarcba fulladt volna”

(Ismeretlen)

Előszó
Corbello, Toscana, 1944

A lány után eredek a Szent Márton-templomba. A mellékoltárhoz siet, ahol a Szűz Mária-szobor egy sor csonkig égett mécsest bámul. Letelepszem egy oszlop árnyékában, és hallgatom a gyufa sercenését meg azt, ahogy egy pénzérme csendül a fémdoboz alján. A tekintetemmel bejárom az épületet, és éberen, minden eshetőségre készen találgatom, merre lehet a legjobb menekülőút. A folyosó túloldalán valaki az orrát fújja. A hang irányába sandítok, ahol egy feketébe öltözött idős asszony térdepel. Az imáit mormolva az ujjai közt morzsolja a rózsafüzért, amely zörögve ütődik a padnak. A dohos, nyirkos hidegben a lélegzetem bepárásítja a levegőt, ahogy csendben várom, mikor végez a lány. Egy idő után keresztet vet, térdet hajt az oltár előtt, majd a nyitott templomajtó felé indul. Ahogy elsiet mellettem, az orromat megcsapja a rózsavíz illata. Az arcán könnycseppek csillannak.

A nyomába eredek, és követem át a piazzán, ahol egy öregember fonnyadt krumplit árul. A kendőmmel eltakarom az arcomat, és megigazítom a szemüveget, amit álcaként hordok. A német katonák rövidesen elözönlik a Da Brunót, a templommal szemben álló kis osteriát, és nem hagyhatom, hogy bármelyikük felismerjen. A tegnap este után végképp nem, hiszen akkor én lennék az elsőszámú gyanúsított. Mindezek ellenére azt mondom, megérte elemelni a pisztolyt abban a füstös fogadóban. Most eljött az idő, hogy kereket oldjak, de mielőtt elhagynám Corbellót, minél többet meg kell tudnom a lányról, akit az osteriában láttam.

Tegnap elvegyültem a tedescók társaságában, és nyitva tartottam a fülem, hátha elcsípek valami hasznos információt, de közben azt figyeltem, ahogy a lány a vendégek között sürög-forog. A német tiszt, aki néha a zongorához ül, tegnap még a szokásosnál is jobban lerészegedett. Képtelenség volt szót érteni vele, mert egyre csak énekelni meg szerelmeskedni akart.

– Gyere, sétáljunk egyet, te kis csinos ragazza! – súgta nehézkes olasszal. A szavai keményen pattogtak a fülemben. Megrebegtettem a szempillámat, pajkosan megcsipkedtem az arcát, és megígértem, hogy később találkozom vele. Az ígéretet természetesen nem tartottam be, és ha rajtam múlik, többé soha nem látom őt. Több esze is lehetett volna ennek az ostoba fajankónak, mint hogy otthagyja a fegyverét a táskájában a szék támláján, hogy gond nélkül elcsórhassam!

Bruno osteriájában rengeteg a könnyű préda. Ebből az új lányból is kinézem, hogy a jövőben hasznunkra válhat. Még soha nem láttam őt itt. Tegnap szorgalmasan ügyködött a bárpult mögött, poharakat törölgetett, és időnként az összegyűlt férfiak felé pillantott szenvtelen, rideg tekintettel. Amikor az egyik katona a pultra támaszkodva szóba akart elegyedni vele, egyszerűen hátat fordított neki, feltűrte a ruhaujját, és nekiállt kávéscsészéket mosogatni. Nyilvánvaló, hogy távol akarja tartani magától ezeket a fickókat, nem úgy, mint néhány idevalósi lány, akik egy tál meleg ételért teszik nekik a szépet. A németek ölébe ülnek, a fülükbe duruzsolnak, és hagyják, hogy ezek a tuskók összevissza fogdossák őket. Sőt, nem egyszer voltam szemtanúja annak, hogy egy-egy ilyen szerencsétlen lány késő este együtt távozik az egyik aljas disznóval, akivel aztán eltűnik a hátsó sikátor mélyén. Megértem, hogy az éhség nagy úr, de én már túl sok mindent láttam, hogy hajlandó legyek eladni a testem az ellenségnek. Gyűlölöm őket. Életem végéig kísért majd annak az emléke, amit velem tettek a hozzájuk hasonlók.

A lány otthagyja a városka központját, én pedig utánairamodok. A házfalak mellett surranok, szinte kétrét görnyedve, mint egy öregasszony, jóllehet nincs miért aggódnom. Nem jár errefelé senki, aki felfigyelne rám. Már elmúlt az az idő, amikor a környékbeliek kiálltak az ajtó elé, vagy kikönyököltek az ablakba, hogy így üssék el az időt. Idén különösen kegyetlen a tél, és tűzifából épp olyan kevés jut, mint élelemből. Mindenki behúzódik a házába, csak hogy elkerülje a bajt, és inkább ki se dugja az orrát, hiszen ebben a borzalmas háborúban már a szomszédjában se bízhat az ember.

A lenyugvó nap vérvörösen izzik a megritkított bükkfák között, miközben a lány végigsiet az úton. Én inkább a párhuzamosan futó ösvényen követem, egy kicsit feljebb, ahol az állatokat hajtják. Igyekszem csendben haladni a fagyos avaron, és a léptemet az övéhez igazítom, nehogy meghallja a zajt. Amikor a lány a sziklák mentén a fenyőkhöz ér, egyszer csak megtorpan és felém fordul, mire gyorsan hasra vetem magam, mintha azt akarnám, hogy a testem eggyé váljon a földdel. Lupo meg a többiek tanítottak erre. Nem sokkal később óvatosan felemelem a fejem, és a száraz páfránylevelek között kukucskálva látom, hogy fenyőtobozokat szed, amiket aztán egy vászonzsákba gyömöszöl. Amikor a zsák megtelik, továbbindul, én pedig követem az erdőn át, míg végül egy tisztásra érünk, ahol két régi, omladozó épület áll. Az egyik egy dohányszárító torony, a másik egy földszintes kőház, amely a torony oldalát támasztja. A lány elővarázsol egy kulcsot az ajtó melletti esőcsatorna mögül, kinyitja a zárat, és belép. Kis idő múlva az ablakban halvány fény gyúl. Figyelem, ahogy behajtja a zsalugátereket, de egy törött lamella résén át kiszökik egy vékony fénysugár.

Miután megbizonyosodom róla, hogy a lány egyedül van a házban, sarkon fordulok, és elindulok a sápadt holdfényben fürdő ösvényen. Amikor megreccsen egy ág az erdő sűrűjében, önkéntelenül is a német pisztolyához kapok, és egy bükkfa törzse mögé rejtőzöm. Ahogy a zaj egyre közelebbről hallatszik, az arcomból kifut a vér. Egyszer csak elcsörtet mellettem egy tarajos sül, olyan közel, hogy még azt is hallom, ahogy a tüskéi összeverődnek. Ernyedten engedem le a vállam, és elfojtok egy ideges nevetést.

Elfáradtam. Vár rám a szalmaágyam a tehénistállóban, ahová az elmúlt két éjszaka vackoltam be magam. Ma éjjel az a kolbász és kenyér lesz a vacsorám, amit egy részeg katona tányérjáról csórtam el.

Holnap meglátogatom a lányt, és elbeszélgetek vele. Ha a megérzésem nem csal, alkalmas jelöltnek bizonyul majd.

„Minden férfi rossz véleménnyel van saját magáról,
ha még soha nem harcolt.”

Samuel Johnson

Első fejezet
Anglia, 1947

A küszöbön, a többi levél között egy vékonyka boríték lapult, rajta olasz bélyeggel. Richard Moorhead megfordította a levelet, és megállapította, hogy Corbellóból, Toscanából küldték. A szíve vad kalapálásba kezdett. Kapkodva feltépte a borítékot, de jó időbe telt, mire kisilabizálta a cirkalmas kézírást, ráadásul az olasz szövegből néhány szót nem is ismert. Amikor a tábori kórházban teljesített szolgálatot, magára szedett egy keveset az olasz nyelvből, de korántsem beszélte folyékonyan. Az üzenet lényege mindenesetre egyértelmű volt: meghívást kapott egy hivatalos ünnepségre 1947. május 4-re, vasárnap 11 órára a corbellói városházára, mert a helybeliek szerettek volna köszönetet mondani mindazoknak, akik fáradhatatlanul dolgoztak a városért a háború évei alatt. A meghívón az állt, hogy a résztvevőket utána ebédre is szívesen látják. Richard már megtanulta, hogy az olaszok soha, semmit nem ünnepelnek meg bőséges lakoma nélkül. Még a háború kellős közepén is mindig kerítettek egy tál minestronét, puliszkát vagy babot.

Annak idején Richard a bajtársaival a toszkán Corbello iskolájában rendezte be a tábori kórházat, miután a szövetségesek a Gót-vonalhoz érve kisöpörték a környékről a németeket. Az épület igencsak roskatag volt, amikor beköltöztek, a falakat golyók ütötte lyukak és a német katonák obszcén rajzai csúfították. Az orvosi csapat a műtéteket egy földszinti osztályteremben végezte, ahol a falakon térképek lógtak, és az ábécé még mindig ott virított a táblán. Mussolini bekeretezett arcképére valaki szarvakat és bajuszt pingált, az üvege megrepedt. Már a legelső nap számos sérültet fogadtak. Volt ott többek között egy angol katona, akinek a fél hasürege hiányzott, és egy kisfiú, aki a kecskék terelgetése közben kézbe vett egy aknát. Egyikük sem élte túl. Rettentő nehéz időszak volt ez: a nap minden pillanatában küzdeni kellett a halál ellen. Az ember még álmában is csak a halált látta. Voltak éjszakák, amikor Richardnak nem maradt ideje aludni, de olyan is előfordult, hogy egyszerűen elkerülte az álom. Hiába hunyta le a szemét, megelevenedtek előtte az aznap látottak: férfiak, akik kétségbeesetten szólongatják az anyjukat, és anyák, akik kétségbeesetten szólongatják a gyermekeiket. Nem csoda, hogy ezek az emlékek később is vissza-visszatértek, hogy kísértsék.

Richard a levéllel a kezében a nemrég eladott családi otthon erkélyére lépett, és az esőáztatta kertet bámulta. A pázsit mellett felverte a gaz a kis veteményeskertet, amelyet az apja az ínséges időkben alakított ki. A kelbimbó katonás sorai között úgy nyújtóztak a magasba a gyomok, mint megannyi göcsörtös ujj. A kert végében álló Anderson bunker eldeformálódott, rozsdásodó fémkerete arra emlékeztette Richardot, hogy ott vesztették életüket a szülei és az öccse. A sors iróniája, hogy míg a menedékhely tönkrement, maga a ház érintetlen maradt, leszámítva a mosókonyha megrepedt ablaküvegeit.

A csupasz padlódeszkák hangosan recsegtek, ahogy Richard elindult, hogy még egy utolsó pillantást vessen a földszinti szobákra. Továbbra is égető volt Angliában a lakáshiány, így hosszú sorokban álltak az érdeklődők, bármilyen ingatlan jelent meg a piacon. Richard úgy érezte, a maga részéről mindent megtett, hogy enyhítsen a lakásgondon: ez a ház túl tágas volt egy agglegénynek, ráadásul túl sok emléket őrzött. Az étkező bejáratánál végigsimította az ajtófélfán a ceruzával húzott rovátkákat, amelyekkel az anyja megjelölte, mennyit nőttek a fiai az évek során. A konyhában hűvös volt, és az óra, amelyet az apja szertartásosan minden este felhúzott, nem ketyegett. Richard nekidőlt a Rayburn öntöttvas sparheltnek, amely annak idején csak úgy ontotta magából a meleget. Nem véletlen, hogy a család legszívesebben itt, a konyhában töltötte az időt. Richard visszagondolt 1943-ba, amikor minden elkezdődött. A corbellói levél felkavarta az emlékeket, amelyek úgy peregtek le előtte, mintha egy film jeleneteit nézné.

– Mondjátok el, kérlek, ki volt Cromwell! – szólította fel Richard az ötödikeseket. Várta, hogy felemelkedjen egy kéz, de senki nem jelentkezett. A tizenhat fiú némán meredt rá. Már kezdte megszokni a szemrehányó tekinteteket. A közeli kocsmába sem járt, mióta a tulajon látszott, mennyire kelletlenül szolgálja ki. Amúgy is borzalmas ott a sör, nyugtatta magát. Ízetlen, harmatgyenge. Valószínűleg róla is pontosan ezt gondolták.

– Uram? – Az osztályterem végében ülő pattanásos fiú végre-valahára a magasba lendítette a kezét.

– Igen, Smythe? – Smythe átlagos képességű dobó volt, de a népszerűségének hála, a krikettcsapat kapitányának választották.

– Valami gond van magával, uram? Úgy értem, falába van talán, vagy valamilyen halálos betegsége? – szegezte Richardnak a kérdést.

Richard felhúzta mindkét nadrágszárát, hogy kivillantsa sápadt lábszárát. A fiúk felvihogtak.

– Amikor legutóbb néztem, még nem volt baja a lábamnak, Smythe.

– Akko’ miért nem vonul be harcolni, uram?

Erre a többiek is felbátorodtak.

– Uram, a bátyám a légierőnél szolgál, pedig ő fiatalabb magánál – szólalt meg egy fiú az első sorban.

– Talán fél? – kérdezte egy másik.

– Pacifista vagyok – magyarázkodott Richard. – Nem hiszek az erőszakban.

Ezek után nem esett több szó az angol polgárháborúról. Richard inkább arról beszélgetett a tanulókkal, mi számít helyesnek és helytelennek egy háborúban. A gyerekek jóval megértőbbnek bizonyultak, mint néhány felnőtt. Amikor a múltkor Richard a városban járt, egy asszony leköpte, és olyan undor terült szét az arcán, mintha kutyapiszokba lépett volna.

– Az egyetlen fiamat megölték Dunkirknél, és közben az ilyen emberek, mint maga, gyáván meglapulnak! Szégyellje magát! – támadt rá.

A fűszeres igyekezett csitítani az asszonyt.

– Ugyan már, Mrs. Hawthorne, ez semmi jóra nem vezet! – mondta, és néhány szem krumplit tett az asszony kosarába.

De mit kezd az ember pár szem krumplival, amikor a fiát akarja visszakapni? Richard nem felelt az asszonynak. Nagyon is jól értette a kifakadását, hiszen gyakran vágtak a fejéhez ilyesmit. Amikor igyekezett elmagyarázni, miben hisz, mindig ugyanazt a választ kapta: hogy gyáva, hagyja, hogy mások harcoljanak a háborúban, miközben ő éli tovább a tanárok kényelmes életét egy fiúk számára fenntartott magániskolában, az árnyékos Surrey Lane-en.

– Rengeteg idősebb tanár van, akik elláthatnák a munkáját – jött gyakran a válasz, amikor azt bizonygatta, hogy a háborús küzdelem során tanárokra is szükség van. – Ne hagyja, hogy mások végezzék el maga helyett a piszkos munkát!

Az ilyen megjegyzések fájtak, mint a kígyómarás. A szíve mélyén kezdte úgy érezni, hogy talán lehet bennük némi igazság.

Aznap este vacsoránál az anyja, mintha a gondolataiban olvasott volna, megkérdezte:

– Valami baj van, fiam?

– Megkértek, hogy nézzek másik állás után. Az igazgató az irodájába hívatott, és elmondta, hogy a pacifizmusom szúrja néhány szülő szemét, úgyhogy ideje lenne távoznom. Hogy őszinte legyek, egy cseppet sem bánom, anya.

Az apja azt ajánlotta, hogy menjen légoltalmi szolgálatosnak.

– A minap egy öregasszony a védelmemre kelt – kezdett bele a történetbe az anyja. – Az óvóhelyen egy fickó azon gúnyolódott, hogy hitvány szolgálatmegtagadó vagyok, mire a néni rászólt, hogy hagyjon békén, mert nincs velem semmi gond. Ha lett volna nála sodrófa, holtbiztos, hogy használja. Miközben a fickó alapos fejmosást kapott tőle, fogtam magam, és a szennyvizes vödröt a csatornába öntöttem, aztán rovarirtó port szórtam szét. Nem a legkellemesebb munka a világon, de valakinek ezt is el kell végezni. Ráadásul igen hasznos feladat, kisfiam.

– Még meggondolom. Úgy hallottam, hogy Londonban is szükség van tanárokra. A szétbombázott városban nem tudnak mit kezdeni a gyerekekkel, most hogy az iskolák is bezártak.

– Akkor újra jelenésed lesz a bíróság előtt? – érdeklődött az apja.

– Gondolom.

Richardnak eszébe jutott, milyen volt, amikor először kellett megvédenie a nézeteit a megyei bíróságon. A testületben ott ült egy szigorú asszony, a haját szoros kontyba fogta, a száját keskeny vonallá préselte, és úgy meredt rá a vastag szemüvegén keresztül. A bíró egészen rendes volt, hála az égnek. Nem annyira a nézetei érdekelnek bennünket, fiatalember – hangoztatta –, inkább az, ki tud-e állni az igazáért.

Miután Richard előadta a véleményét az idősebb bíró sűrű bólogatása közepette, végül kivételes felmentést ítéltek meg neki. Csak így tovább, ifjú Moorhead! A fiataljainknak szükségük van ilyen tehetséges tanáremberekre!

– A kvékerekre elnézően tekintenek. Inkább a politikai aktivisták azok, akiket nem néznek jó szemmel – mesélte Richard a szüleinek.

Az apja bólintott.

– Nem úgy, mint az előző háborúban, amikor egyre-másra osztogatták a fiatalembereknek a fehér tollat.

Richard csendben nézte, ahogy az apja a hüvelykujján a bőrt piszkálja. Akkor csinálta ezt, amikor a gondolataiba merült.

– Szeretném bebizonyítani, hogy nem vagyok gyáva – folytatta Richard.

Az édesanyja időközben feltalálta a vacsorát.

– Egyél, fiam – szólt rá, és felemelte a fedelet a tésztagombócos birkanyakról. – A hentes előre szólt, hogy egy ideig nem kap több birkanyakat. Holnap zöldséges pite lesz, vagy rosszabb esetben bálnahús.

Vacsora közben rádiót hallgattak. Nem volt tiszta a vétel, így a hétfő esti híradás alatt végig recsegett a hang.

– Holnap lesz Barbara születésnapja, anya, nem jövök haza vacsorára. Persze semmi kifogásom a pitéd ellen, de szeretném őt meglepni. Azt tervezem, hogy a városba viszem táncolni.

Richard öccse kuncogni kezdett.

– Akkor jobb lesz, ha szerzel neki cipővédőt. Én legalábbis biztosan nem szeretném, ha a hatalmas lábad az enyémet tiporná.

Richard széles mosolyt villantott Billyre. Igen, a teniszben ügyesebb volt, mint a táncban. Barbarát is egy teniszmeccsen ismerte meg a parkban. A lány nem igazán találta el a labdát az ütőjével, viszont olyan ragadós volt a nevetése, hogy rövid időn belül félbehagyták a játékot, és az egész délutánt átbeszélgették.

– Későn jövünk haza, ne várjatok meg. Motorral megyünk, most, hogy a buszok nem járnak – mondta Richard, és felállt, hogy segítsen leszedni az asztalt.

– Akkor jobb, ha Barbarának is szólsz – jegyezte meg az anyja. – Tudod, milyen kényes a ruháira. Egyébként is, hogy fog motorra ülni, ha puccparádéba vágja magát?

– Igazad lehet. Talán inkább beülünk egy moziba. Most megy a Mr. Potts kémkedik Will Hay-jel. Ránk is férne egy kis kikapcsolódás.

– Mostanában mindenkire ráférne egy kis kikapcsolódás – bólintott az édesanyja.

– Én is mehetek? – kotyogta közbe Billy.

– Sajnálom, de hárman nem férünk a motorra. Talán legközelebb – felelte Richard. Még csak az kéne, hogy egy tizenöt éves kamasz harmadik kerékként ott lábatlankodjon a randevúján!

A moziban Richard és Barbara a Troxy hátsó sorában enyelegtek, amikor a film felénél megszólalt a légvédelmi sziréna. Erős volt a kísértés, hogy ott maradjanak a teremben, a film azonban hirtelen megszakadt, és a nézők megindultak a kijárat felé. A tömeget a jegyszedők terelgették, akik a zseblámpájuk fényével mutatták az utat. Kint fényszórók pásztázták a londoni égboltot ellenséges repülők után kutatva, és kitartóan vijjogtak a szirénák. Egy rohamsisakot viselő, középkorú légvédelmi szolgálatos nyugodt, tekintélyt parancsoló hangon szólt hozzájuk, amikor kiléptek a moziból:

– Erre, hölgyeim és uraim, erre jöjjenek! – A közeli metróállomás táblájára mutatott, és a nyílra a LÉGVÉDELMI ÓVÓHELY felirat fölött.

Lent, a lépcső alján hatalmas volt a tömeg. Sokan már a légiriadó előtt elfoglalták a helyüket, és most békésen aludtak a piszkos takaróikon vagy a kevéske holmijuk tetején. A férfiak közül néhányan egy felállított bőröndön kártyáztak, egy asszony pedig egy kartondobozban szunyókáló csecsemő mellett kötögetett. Voltak, akik a sínek közé fészkelték be magukat, ahol békeidőben metrókocsik közlekedtek, míg mások a liftbe vackolódtak be. Richard és Barbara találtak maguknak egy szűkös helyet a falnál, egy nagykabáton ücsörgő édesanya mellett. A fiatalasszony ölében egy kisbaba aludt, mellette pedig egy aprócska gyerek nyafogott. Barbara lehajolt, hogy megtörölje a kicsi orrát, mire az anya odasúgta:

– Köszönöm, asszonyom. Ez már sorban a harmadik éjszaka, amikor ki kell kelnünk az ágyból. Albie fáradt és nyűgös. Ki nem állhatom, amikor a szirénák rázendítenek. Pattanásig feszülnek ilyenkor az idegeim.

Richard és Barbara halkan beszélgettek. Azt találgatták, mennyi ideig tarthat a légiriadó.

– Remélem, hogy a motorom biztonságban van, különben hosszú utunk lesz hazáig, Bar – jegyezte meg Richard, de a lányt szemlátomást sokkal jobban izgatta, hogy felszaladt a szem a harisnyáján.

– Sylviától kaptam kölcsön. Iszonyú mérges lesz. Szíjat hasít a hátamból.

Egy idős férfi egyszer csak rázendített Vera Lynn legújabb slágerére. A tangóharmonikájának hangja élesen verődött vissza a falak mocskos csempéiről. Egy nő dalra fakadt kissé bizonytalan, de szívhez szóló hangon. Amikor azt kezdte énekelni, hogy „mosolyogj, akárhogy fáj…”, mások is beszálltak. Akik nem énekeltek, azok az ujjukkal verték a ritmust, és a zene ütemére rázták a fejüket.

Richard Barbarával a karjában elbóbiskolt, de egy idő után hatalmas robbanás verte fel. Az óvóhely úgy rázkódott, mint egy hajó a háborgó tengeren, és amikor a mennyezet egy része beomlott, mindent beborított a por és a törmelék. A tömeg hirtelen nekilódult, mert mindenki menekülni akart a potyogó betondarabok elől. Egy pillanatra kísérteties csend állt be, aztán hatalmas pánik tört ki, és az édesanyák kétségbeesetten kiáltozták a gyermekeik nevét. Egy idő után felbukkant két, Richarddal nagyjából egykorú férfi khaki színű egyenruhában, és nyugodtan, határozottan kézbe vette az irányítást.

– Álljanak sorba! – kiáltotta a magas, szemüveges alak, mire a társa hozzátette:

– Semmi ok pánikra, emberek, de muszáj mindenkit kijuttatnunk innen. Ha bárki megsérül, Mr. Dodds és én ellátjuk, amint lehet, de addig is hagyják itt a holmijukat, és kövessenek minket!

Richardot lenyűgözte a két férfi fellépése. Nem tudta, hogy a Vöröskereszttől jöttek-e, de azt látta, hogy nem a hagyományos katonai egyenruhát viselik.

– Elkelne egy kis segítség néhány erős fiatalembertől! – kiáltotta az, akit Doddsnak hívtak.

– Nem lenne gond, ha most itt hagynálak, Bar? – kérdezte Richard. – Szeretnék segíteni nekik.

– Rendben, én ezzel az anyukával maradok.

– A Shaftesbury-emlékkútnál találkozunk.

Richard megszorította Barbara kezét, azután átfurakodott a tömegen a fiatalemberek felé. Csak akkor látta meg a karszalagjukra hímzett KVÉKER feliratot, amikor a közelükbe ért. Dodds egy öregemberre bökött, aki erőtlenül, szürke arccal dőlt a falnak, és zihálva kapkodta a levegőt.

– Vigye fel Mr. Perkinst a lépcsőn! – szólt oda halkan Richardnak. – Aztán, ha lehet, még a Charing Crossra is el kellene jutnunk.

Richard gyengéden felnyalábolta a rozoga, kába öregembert, majd Dodds nyomába eredt, aki egy fiatalasszonyt támogatott. Amikor felértek a metróállomás lépcsőjén, mintha a pokolba érkeztek volna: bokáig jártak az üvegtörmelékben. Egy tűzoltócsapat épp azon volt, hogy eloltsák a kibelezett kirakatokat borító, szikrázó lángnyelveket. Miközben a hatalmas vízsugarakat irányították, a hangos parancsszavakba az összetört üveg ropogása és a lehulló téglák csattanása vegyült. Egy troli az oldalára borult, és az úton tátongó lyukból úgy állt ki a hátsó fele, mintha egy ócska, elhagyott játékszer lenne. Valaki egy kabáttal borította be egy gyermek holttestét, Richard pedig kénytelen volt átlábalni egy mozdulatlanul fekvő lányon, akinek az arca érintetlen volt ugyan, az alsóteste azonban csúnyán összeroncsolódott. Elborzadva, tanácstalanul ácsorgott, de Dodds abban a pillanatban odafordult, és elkiáltotta magát:

– Ide, cimbora! Gyere utánam! Valaki más majd ellátja a lányt.

A csatornából patkányok szaladtak elő, és ide-oda cikáztak, ahogy a fényrakéták felizzottak az égbolton, majd sárga virágszirmokként hullottak alá.

A Charing Crossnál a sebesültekhez ápolók érkeztek, Richard pedig a társaival együtt visszaindult a metróállomásra, hogy ott segítsen azoknak, akik megsérültek. Mindent beborított a korom, a csípős füstben keresőlámpák fénye kavargott, és miután egy bomba átszakította a vízvezetéket, a feltörő vízsugár bizarr szökőkútként terítette be a törmeléket. Richard egy elnehezült, várandós asszonyt az ápolókhoz támogatott.

– Jön a baba! A pokolba is! – nyögte az asszony. – Ez a kicsi is a legjobb pillanatot választotta, hogy megszülessen…

Richard megkönnyebbülten adta át a kismamát az ápolóknak. A szülés levezetéséről az égvilágon semmit nem tudott. Akkoriban legalábbis.

Amikor a kis hármasuk végzett a lebombázott óvóhely kiürítésével, felhörpintettek egy-egy csésze teát, amit a Nők Önkéntes Szolgálatától kaptak.

– Engem is kvékernek neveltek – mutatott Richard a két férfi karszalagjára, miközben mindhárman a jókora fémhordóból mert forró, édes teájukat szürcsölték. – De mi ez az egyenruha?

– A kvékerek alapította FAU-tól vagyunk – felelte Dodds, és kezet rázott Richarddal. – Douglas Dodds vagyok, a barátaimnak csak DD. Köszönöm a ma esti segítséget.

– Richard Moorhead – mutatkozott be Richard. – A FAU-tól? Az meg mi?

– Friends Ambulance Unit. A Barátok Mentőegysége. Már a legutóbbi háborúban is működött. Különös, hogy még nem hallottál rólunk, ha egyszer te is Barát{*} vagy.

– Nem kvéker iskolába jártam.

Ekkor a másik férfi is bemutatkozott.

– Percy Hythe vagyok. Én sem a kvékereknél tanultam, öregem, de úgy éreztem, eljött az idő, hogy tegyek valamit, és segítsek másoknak. Szerencsére a bírósági meghallgatáson mondták, hogy ide beállhatok.

– Ez engem is érdekel – bólintott Richard. – Most mennem kell, hogy megkeressem a barátnőmet, de hogyan léphetnék kapcsolatba veletek?

– Néhányan egy üres iskolaépületben táborozunk, de ha érdekel a FAU, Birmingham mellett kell jelentkezni, Edgbastonben, a Manor Farmon. Minket is ott képeztek ki. Aztán, ha majd visszatérsz Londonba, segítünk eligazodni.

A két férfi, akikkel aznap este megismerkedett, megváltoztatták Richard életét. Elmondták, hogy a FAU célja nem más, mint a háború okozta sok szenvedés enyhítése. Ez mélyen megérintette Richardot. Fél évvel később már gyakorlott mozdulatokkal húzott ágyat, tudott pólyákat göngyölni, segíteni a betegeknek az inhalátorral, vérátömlesztést adni és sebeket ölteni. Számtalan férfi, nő és gyermek életét mentette meg. Egy évvel később Macedóniában táborozott egy olajligetben, majd a Nápolyi-öbölre néző műtőben teljesített huszonnégy órás szolgálatot.

De egészen addig nem volt kénytelen megkérdőjelezni az elveit, amíg meg nem érkezett Toscana földjére.

Második fejezet
1947

Richard elhessegette az emlékeket, amelyek az ürességtől kongó, rideg házban rohanták meg. Felkapta a kulcsát, elvitte az ingatlanügynöknek, aztán elindult, hogy találkozzon Barbarával a kocsmában. Kicsit korán érkezett, így a korsó sörével a sarokban álló asztalhoz lépett, ahol kellemesen ropogott a tűz a rostély mögött. Kézbe vette a helyi Observert. A Plummers’ áruház féloldalas hirdetéséről Barbara csinos arca mosolygott rá pajkos tekintettel, mellette a szöveg a legújabb kalapdivatot reklámozta. Barbara arcának felső részét vékony csipke takarta, amely az elegáns szalmakalapjához volt erősítve. Richard nem értette, mi értelme ennek a divatozásnak. Igaz, mostanában nem sok mindennek látta értelmét. Amióta leszerelt Olaszországban, szinte semmi nem érintette meg a szívét. Anglia nem olyan ország képét festette, mint ami hatalmas győzelmet aratott: az utakat továbbra is jókora törmelékhalmok torlaszolták el, az üzletek előtt pedig kígyózó sorokban hosszú órákig várakoztak a háziasszonyok, hogy legalább az alapvető élelmiszereket beszerezzék. Sejthető volt, hogy jó ideig nem lesz vége a jegyrendszernek. A háború alatt Richard megtalálta a célját. Miután otthagyta a tanári állását, belépett a Barátok Mentőegységének kötelékébe, és a kiképzést követően a 8. hadsereg 56. hadosztályhoz küldték. A hadseregben szolgált, mégsem harcolt a seregben, és ez számára tökéletes megoldást jelentett. A Genfi egyezményeknek megfelelően az volt a feladata, hogy segítsen a sebesülteken, bármilyen nemzetiségről is legyen szó, de fegyvert nem kellett fognia, így nem volt kénytelen szembemenni a mély meggyőződésével.

– Szervusz, drágám! – Barbara Richard vállára tette a kezét, és ezzel hirtelen visszarántotta 1947-be, a Koronás róka kocsmába. – Micsoda szörnyű napom volt! – panaszolta, és a szemközti székre vetette magát. Kigombolta a boleróját, és lehámozta magáról a bőrkesztyűjét.  – Majd megveszek egy sidecar koktélért!

– Hogy miért? – kérdezte Richard, aki képtelen volt lépést tartani Barbara hóbortjaival.

– Tudod! – folytatta a lány. – Konyak, citrom és egy kevés narancslikőr. Ez most a sláger.

Richard a bárpulthoz sietett, hogy leadja a rendelést, és végül egy gin-tonikkal tért vissza.

– Sajnos nincs narancslikőrjük.

– Sebaj – sóhajtott Barbara, és a szájához emelte a poharat. – Fenékig, drágám!

Az ajka vörös nyomott hagyott a pohár peremén. Vérvöröset. Richard megrázta a fejét, hogy elűzze a toszkán emléket, a haldokló katona képét, de miközben Barbara a napjáról fecsegett, a kétségbeesett olasz édesanya arca lassan egybeolvadt a lányéval. Richard keze remegni kezdett, a sör az ingére löttyent.

– Már megint rosszul vagy, drágám? – kérdezte Barbara a csupa púder homlokát ráncolva. Richardhoz hajolt, és a szépen manikűrözött kezével megveregette a karját. – Tehetek érted valamit?

Richard megrázta a fejét, és igyekezett lassan venni a levegőt. Igazán kedves volt Barbarától, de ő már megszokta ezeket a pánikrohamokat.

– Mintha egyre gyakrabban fordulna elő, Dick.

A bajtársai is Dicknek hívták, ami angolul meglehetősen kétértelmű becenév, sőt, előszeretettel találtak ki szójátékokat a vezetéknevével is. Már megszokta a gúnyos tréfát, hisz régebben gyakran piszkálták. Még az is megesett, hogy mások ököllel estek neki. Barbara szájából azonban furcsán hangzott a Dick. Épp elégszer kérte már, hogy szólítsa a rendes nevén. Felállt, és felemelte a hangját.

– Az ég szerelmére, hívj végre Richardnak…

– Kérlek, Richard! Nyugodj meg! – Barbara a kezéért nyúlt, mire Richard mosolyt erőltetett magára, és letörölgette az izzadságot a homlokáról.

– Sajnálom, kicsim – mondta, és visszarogyott a székére.

– Mondd el, mi bánt! Az utóbbi napokban mintha... mintha nem is itt járnál. Nem segíthetek, ha nem mondod el, mi jár a fejedben.

Barbara megmozdult, a széles szoknyája úgy suhogott, akár az olajfák ágai közt játszó szél. Richard újra Olaszországban találta magát. Barbara arca a képzeletében a rémült olasz édesanyák kifejezését öltötte magára. Érezte, ahogy újból úrrá lesz rajta a pánik, és a szíve egyre szaporábban vert.

– Kész csődtömeg lettem. Nem vagyok valami szórakoztató társaság – motyogta, és reszkető kézzel a maradék söre után nyúlt. – Keresned kellene magadnak valaki mást.

Barbara a homlokát ráncolva harapott rubinvörös ajkába.

– Hát, ami azt illeti… Nézd, Richard – kezdte kétségbeesett sóhajjal –, én csak vártam és vártam, hogy végre hazagyere a háborúból, de… de valaki mást kaptam. Mintha már nem is ismernélek.

Richard felpillantott. Meglepte, mennyire fején találta a szöget Barbara.

– Egyikünk sem maradhat a régi a háborús évek után.

Barbara félrekapta a pillantását, aztán előhalászta a púdertokját, és megvizsgálta magát a tükörben. Ide-oda forgatta a fejét, megigazgatott egy rakoncátlan hajtincset, és – ha Richard jól látta – ellenőrizte, hogy a kicsorduló könnycsepptől nem kenődött-e el a fekete szempillafestékje. Miután becsukta és a táskájába süllyesztette a púdertokot, felállt.

– Nos, drágám, ennek valóban semmi értelme. Őszintén szólva belefáradtam. Egy ideig jól megvoltunk, és senki sem vetheti a szememre, hogy nem tettem meg mindent. – Átvetette a karján a táskáját, majd lehajolt, és arcon csókolta Richardot. Amikor megszólalt, a hangja határozottabb volt, mint ő maga. – Sajnálom, nekem ez nem megy tovább. De… – Barbara a bőrkesztyűjét babrálta, és csillogó szemmel folytatta. – De kérlek, keress magadnak egy orvost, aki segít.

Mire Richard felnézett, már nem látta a lányt, csak a hideg fuvallatot érezte a lábán, ahogy becsukódott mögötte az ajtó. Felhörpintette a sörét, és elindult. A kocsmát maga mögött hagyva a gyéren megvilágított utcákon a szállása felé vette az irányt. Borzasztóan érezte magát, de tudta, hogy így lesz a legjobb. Sőt, a szakítás egyfajta megkönnyebbülést is hozott. Bar iránt már nem érzett úgy, mint azelőtt. Egészen eltávolodtak egymástól. Előző hónapban egy saját verssel köszöntette a lányt, aki elolvasta a költeményt, és hangosan elnevette magát.

– Még soha, senki nem írt nekem ilyet. Inkább egy jó kis novellát írj! Vagy vegyél nekem egy üveg Diort. A verseket már az iskolában sem szerettem. Különben is, miért épp pintyhez hasonlítottál a versben?

Igen, már így is épp elég sokáig húzták a dolgot, hiszen egyáltalán nem illettek össze. Hogy is mondhatná el Barbarának, mi minden nyomja a lelkét? Hiszen még ő maga sem értette igazán.

Miközben lefekvéshez készülődve vetkőzni kezdett, az Olaszországból kapott levél megzörrent az ingzsebében. Miért ne fogadhatná el a meghívást? Miért ne mehetne el Toscanába májusban? Akkor már a harmadik harmadév felénél járnak az új iskolában, ahol tanári állást kapott. Talán épp egy corbellói utazás nyújtana megoldást számára. Talán épp így űzhetné el a szellemeket, amelyek éjjel-nappal kísértik. Corbellóban rengeteg barátra tett szert annak idején a helyiek között. Milyen jó lenne újra látni őket, és egy finom vacsora no meg egy kevés bor mellett elbeszélgetni velük! Meggyújtotta a pipáját, és az ablakot szélesre tárva beengedte az esti levegőt. Igen, jó lenne újra olasz földre lépni, ez alkalommal anélkül, hogy a halál minden sarkon orvul lesne rá. Talán így a feje is kitisztulna. Mintha felvágna egy kelést, hogy megszabaduljon a méregtől. Nem, nem orvosra vagy lélekturkászra volt szüksége.

Harmadik fejezet
1947

Richard a terv szerint szelte át Európát azon a BSA M20 katonai motorkerékpáron, amit még a szülei örökségéből vett magának. Az oldalkocsiban tartotta a hátizsákot, benne a ruháival, néhány notesszel a verseinek, a régi kézi írógépével meg a kempingfelszerelésével. A hó tejszínhabként borította be a tájat a Szent Gotthárd-hágóhoz vezető kanyargós út két oldalán. Aznap éjjel a vastag pehelytollal töltött hálózsákja tartotta melegen a sátorban, amelyet még egy katonai raktárból szerzett. Ez alkalommal egészen más érzés volt sátorban álomra hajtani a fejét: tudta, hogy senki nem rázza fel hajnalok hajnalán, hogy segítsen a sebészorvosnak egy amputációnál vagy törölje fel a vért a repesz okozta sérülések ellátása után. Annak idején előfordult, hogy hajnali háromkor kirángatták az ágyból, és a különösen nehéz napokon este fél tizenegyig folyamatosan dolgozott a kézifegyverek, a bombázók és a vadászrepülők szüntelen zajában.

A svájci Alpokban töltött éjszaka nyugodtan telt, eltekintve a különféle éjjeli ragadozók neszezésétől. Richard jó ideig csendben üldögélt a sötétben, és az Alpok hegycsúcsainak csipkézett vonulatában gyönyörködött. Hallotta a távolban üvöltő farkasokat, de nem zavartatta magát, hiszen messze voltak, ráadásul a toszkán szolgálata során megtapasztalta, hogy nem merészkednek közel az emberhez. Monte Cassino közelében többször is látták, ahogy a farkasok falkákban lakmároznak a szanaszét heverő, oszladozó tetemekből, a sziklás hegyvidéken dúló ádáz csata után ugyanis képtelenség volt eltemetni a holttesteket.

Ideje volt lepihenni végre. Hány éjszakát töltött ideiglenes szállásokon az elmúlt évek során! Először is, a kiképzése alatt, a Birmingham melletti Major Farm szegényes tehénistállójában hat hétig aludt a mindennapos gyakorlatozás után. Az albumban, amit induláskor a motor oldalkocsijába dobott, volt egy fénykép 1943 végéről, amelyen huszonhárom éves fiatalemberként virított – üdén és fiatalon. Épp két vödröt cipelt be a konyhába, arcán széles mosollyal. Egy másik felvételen a hidegben reszketve állt. Ez akkor készült, amikor egy bekötözött önkéntest cipelt hordágyon egy patakon át. A betegszállító társával együtt a betegüket véletlenül beleborították a jéghideg vízbe nem sokkal azután, hogy elkészült a felvétel, de aztán ők is megkapták a magukét. A fényképeken látszik, hogy később elázott rövidnadrágban, és sáros bakancsban menetelt tovább a társaival együtt, és a lehelete fehéren gőzölgött a csípős levegőben.

Voltak képek a londoni tartózkodásáról is. Ott egy ideig a Bethnal Green negyedben dolgozott, ahol egy templomi alagsorban a padlóra terített matracon aludt. Az album utolsó oldalain a külföldi kalandjai elevenedtek meg, de ebben az időszakban jóval kevesebb kép készült, hiszen alig maradt idő a pihenésre. Egyiptomban szó szerint felforrósodott a helyzet. Itt az ócska Ford mögé szerelt sátorban aludtak. Amikor Richardnak volt egy perce, nekiállt verseket farigcsálni, amiket gyorsan le is körmölt noteszébe, és a versei később élénkebben idéztek fel az emlékeket, mint a fényképek.

A sussexi szélben ágynemű jár táncot,

Fairlight Cove partjánál vitorlák dagadnak,

Sivatagban, a ponyvák alól délibáb csal ki,

De elmossa a vihar, s csak emlékek maradnak.

Az Olaszországba tartó hétnapos útján Richard minden áldott reggel készített magának egy csésze teát a Primus gázfőzőjén, és az előző napról megmaradt vízben megfőzött néhány tojást. Ezzel rendszerint elverte az éhét egészen estig, amikor egy-egy fogadó mellett ütött tanyát. Az eléje tett étel elfogadható volt, sokkal laktatóbb, mint a londoni kocsmákban felszolgált kolbászos Yorkshire puding vagy párolt káposztás rántott párizsi. Richardnak jólesett újra bort inni, de két pohárkánál meghúzta a határt. Tiszta fejre volt szüksége, nehogy balesetet szenvedjen az utakon, amelyek még mindig borzalmas állapotban voltak. Nagyon kellett ügyelnie, nehogy a mély gödrökbe hajtson, és a fékjét is óvta az esetleges vészfékezésektől.

A térképe selyemből készült. Egy bajtársától kapta ajándékba, akivel a háború után iszogatni járt. Amikor elmesélte az újdonsült barátjának, Frednek, hogy egy nap majd szeretne visszatérni Olaszországba, a fickó a kabátzsebéből előhúzott valamit, ami első ránézésre zsebkendőnek tűnt.

– Vidd ezt magaddal, cimbora – mondta. – Én egész biztosan nem megyek vissza. – Egy menekülőútvonalakat ábrázoló katonai térkép volt az. – Fogadd el, barátom. Ez a térkép segített átjutnom a svájci határon, miután megszöktem a táborból. Vedd csak el! Én soha nem mennék vissza oda, a hegyek közé, akkor sem, ha fizetnének érte, így hát nincs rá szükségem.

Ahogy egyre távolabb került Angliától, Richard furcsamód kezdett megnyugodni. Ezt maga sem tudta mire vélni, hiszen olasz földre érve viszontlátta a vidéket, ahol a legborzalmasabb embertelenségnek volt szemtanúja.

Amerre csak nézett, Olaszországban minden a háborúra emlékeztette. Számtalan félig lerombolt házat látott, ahol a helyiségek tátongó sebekként nyíltak a nagyvilágra, felfedve a fürdők és a hálók legbensőségesebb titkait: a törött éjjeliszerényeket, a kicsorbult mosdótálakat, a tükröket, amelyekben az égbolt látszott, a külső falat verdeső függönyöket és a régen összeguberált bútorokat. Richard lepusztult, kihalt falvakon hajtott át, ahol nem olyan rég még harcok dúltak, de aztán a házakat bedeszkázták, az üzleteket bezárták, és az utcák elnéptelenedtek.

A pusztulás mellett természetesen sok minden utalt az újjáéledésre. A zöldellő mezőkön juhok legeltek, a megtépázott földeken pedig friss vetés sarjadt. A kőművesek házfalakat emeltek, az ácsok pedig létrára másztak, és tetőket készítettek a halomba rakott fagerendákból és cserepekből. Milánó külvárosában egy csapat munkás a törmeléket lapátolta, a főúton pedig új lakótömbök magasodtak. Csúnyák voltak és szögletesek, még csak nem is emlékeztettek a gyönyörű, sokszáz éves palazzókra, amelyek helyében épültek.

Negyedik este Richard egy osteriában vacsorázott. A háborúban megroggyant falakat golyónyomok tarkították, a belső teret azonban szépen rendbehozták: a falat kifestették, a hangulatot pedig színes cserépedények és képek dobták fel. A tulaj odabicegett az asztalhoz, és büszkén nyomta Richard kezébe az étlapot. Elmondta, hogy a napi ajánlat sült nyúlpecsenye tésztával és a saját veteményeséből származó friss zöldségekkel. Richard mindent végigkóstolt, és kiváló olaszsággal megköszönte a vacsorát. Amikor a tulaj megtudta, hogy Richard inglese, olyan melegen ölelte meg, mintha az elveszett fiát kapta volna vissza, aztán odahívta az asszonyokat is a konyhából, hogy fogjanak kezet a vendéggel. Richardnak a ház ajándékaként egy pohár liquorét kínáltak.

– Evviva gli alleati! Éljenek a szövetségesek! – kiáltották. – Maguk mentettek meg bennünket a pusztulástól! – Egymás szavába vágva lelkendeztek, és olyan szeretettel vették körül Richardot, mint annak idején Corbellóban, ahol a nyelvet is megtanulta a helybeli barátaitól.

Richardnak Milánó után Bolognában és Faenzában is hasonló vendégszeretetben volt része, majd a kilencedik nap végén végül letért az Arezzót és Sansepolcrót összekötő útról, amit erősen megrongáltak a harcok, és elindult a hegyek között kanyargó földúton fel, Corbello főtere felé. Kimerült volt és mocskos. Egy pillanatra megállt egy útmenti szentély mellett, ahol egy mécses lángja vörösesen pislákolt Szűz Mária képe alatt. A kép mellette egy kis tábla hirdette, hogy 1944. július 17-én a tedescók ott kínoztak meg és lőttek agyon három partigianót. Olaszországban egymást érték az ilyen egyszerű emlékhelyek. Richard néhány pillanatig meghatódva állt ott, a hegyek lábáig húzódó mezőket nézte, és a háború értelmetlenségén elmélkedett. Alatta takaros sorokban dohány nőtt ott, ahol annak idején az emlékei szerint lövészárkok és működésképtelen tankok csúfították el a tájat. Még mindig látszott, hol húzódtak az árkok, mert szabályos sávokban gyérebben nőtt a fű és a pitypang. Hajdanán ez a vidék a dohányültetvényekkel, a napraforgó földekkel és a domboktetőkön álló, ciprusokkal körülvett templomtornyokkal leginkább egy reneszánsz festményre emlékeztetett.

Nem sokkal később Richard maga mögött hagyta a városkaput. A városházán olasz zászló lobogott, a municipio feliratot újrafestették, és a lépcső két oldalán a cserepekbe színpompás muskátlit ültettek. Néhány fiú a citrusfák között focizott. Richard odagurult melléjük, és leparkolt. Az 500 köbcentis motorjának hangját visszaverték a kőfalak. A kapus szeme felcsillant a motor láttán, felkapta a labdát, és Richardhoz oldalgott. A többiek azonnal a nyomába eredtek. A téren nem volt más jármű Richard motorján kívül, csupán néhány öszvér ácsorgott kikötve a kis kocsma mellett. Az épületből a zajra kíváncsian bukkantak elő a férfiak, akik mindaddig bent borozgattak és kártyáztak.

A következő pillanatban Richard érezte, hogy valaki esetlenül átöleli és a levegőbe emeli. A régi barátja, Pasquale, a városka kovácsa volt az, aki odarohant, és mindkét arcára csókot nyomott.

– Hát visszatértél, signor Ricky, hát visszatértél! – A becenevén szólította Richardot, amit még a különös barátságuk legelső napján talált ki számára. Aztán mielőtt Richard még észbe kapott volna, a kis téren összegyűltek a lakosok, akik egymásnak adták a hírt, hogy visszatért az egyik inglese, tényleg visszatért. A férfiak kihordták a térre az asztalokat és a székeket, a pincéből felhozták a borokat, a nők pedig nekiálltak vacsorát készíteni, hogy méltó vendéglátásban részesítsék a hősüket. Richard szíve szép lassan kezdett felengedni a szívélyes fogadtatás láttán.

{*} A kvékerek hivatalos megjelölése: A Barátok Vallásos Társasága  (A ford.)