Gwen nénikémnek, aki egy igazi „sündisznós hölgy”

Sok szeretettel xxx

1.

– Nehezen bírtad, ugye? – suttogta apa röviddel azután, hogy az ifjú pár mögött kiléptünk a templomból.

A gyomrom liftezett. Tényleg ennyire látszik rajtam, mit érzek?

– Annyira nem volt nehéz – feleltem halkan, remélve, hogy elterelem a figyelmét. – Csak mosolyognom kellett, tartani a csokrot, eligazgatni a fátylat, és még többet mosolyogni. Már szinte fáj a szám.

– És fogadok, hogy a szíved is. Az enyém is fájna, ha az unokatestvérem éppen most ment volna hozzá életem szerelméhez.

– Halkabban, apu!

Bár nem beszélt hangosan, mégis úgy éreztem, hogy most kell karon ragadnom és elvonszolnom onnan, minél távolabb a kíváncsiskodó fülektől – mint például Agnes nénié. Anyu nagynénje valami felfoghatatlan okból már amúgy is utált engem, úgyhogy jobbnak láttam, ha nem adok neki még több okot arra, hogy nehezteljen rám.

– James nem az életem szerelme – jelentettem ki határozottan, bár tisztában voltam vele, hogy remeg a hangom. – Csak… hát ő… volt… − dadogtam, és ahogy apu melegbarna szemébe néztem, összeomlottam. Nem volt értelme tagadni. – Nem, nem volt könnyű. Ha most listát kellene írnom életem legrosszabb napjairól, nagyapó elvesztése lenne az első, de a mai nap nem sokkal maradna le mögötte.

Az utolsó szavaknál elcsuklott a hangom. Apu a karjába zárt, ölelésének melegsége és ereje azonnal megnyugtatott. Mivel közel két méter magas volt, így volt mibe kapaszkodnom, és mindegy, hány éves vagyok, mindig a karjai között keresek menedéket, főleg egy ilyen napon.

– Köszi, apu! – mondtam, ahogy kibontakoztam az ölelésből. – Most pont erre volt szükségem.

– Megkérem a násznépet, kivéve a menyasszonyt és a vőlegényt, hogy távolodjanak el a templom bejáratától – fordult hozzánk a fényképész.

Felemeltem a koszorúslányruhám alját, ahogy apuval a templom előtti járdán lépdeltünk. Nehéz szívvel megfordultam, és láttam, ahogy Chloe és James elbűvölten néznek egymásra egy rózsaszín és krémszínű rózsákkal körbefuttatott boltív alatt, miközben a fotós lázasan kattintgatja a gépét, és próbálja elhessegetni a lesifotós barátok és családtagok hadát. Az augusztusi nap kellemesen melengette csupasz karomat. Egy pillanatra behunytam a szemem, hátrahajtottam a fejemet, és hagytam, hogy a szellő lágyan végigsimítson az arcomon.

Néhány percig csendben álltunk, hallgattuk, ahogy a fotós utasításokat ad a párnak, hogyan álljanak egymás mellett, fogják meg egymás kezét, nézzenek egymásra, csókolják meg egymást. Nem tudtam megállni, hogy ne fantáziáljak arról, hogy én állok most ott abban az elefántcsontszínű ruhában, nem az unokatesóm, és boldogan élek a férfival, akibe majdnem két éve reménytelenül szerelmes vagyok.

Nem bírtam tovább nézni őket, elfordítottam a tekintetemet, de a következő látvány sem volt sokkal megnyugtatóbb. Megpillantottam anyut, ahogy büszkén mosolyogva átöleli Louise nénit, a menyasszony édesanyját. A szomorúság jól ismert hulláma söpört végig rajtam. Tökéletesen megértettem, hogy az ikertestvérek rendkívül szorosan kötődnek egymáshoz, azt azonban nem tudtam felfogni, hogy mi apuval miért nem kaphatunk ebből a melegségből és szeretetből. Az igazat megvallva idejét sem tudom, mikor ölelt meg anyu utoljára. Vannak, akik nem szeretik a testi érintést, de ő nem tartozott közéjük, hiszen gyakran ölelgette Chloét és Louise nénit. Sosem volt túl jó a kapcsolatunk, és sokat töprengtem azon, vajon a féltékenységéhez hozzájárult-e az, hogy apuval olyan jól kijövünk egymással. Mivel sokkal közelebb állt az ikertestvéréhez, mint hozzánk, mi apuval a perifériára szorultunk, és nem meglepő, hogy ilyen erős kötelék alakult ki közöttünk. Most már hagyd abba, Sam! Ne gyere ma ezzel! Pont elég kihívást jelent a mai nap, semmi szükség arra, hogy ezen agyalj!

– Milyen jól néz ki ma anyu – állapítottam meg. A megadott színvilágnak megfelelően könnyű, világos rózsaszínű ruhát viselt, hozzá illő blézerrel és kalappal.

– Anyád tényleg gyönyörű – mondta apu, némi nosztalgiával a hangjában. – Jó végre valami olyan ruhában látni, ami nem fekete.

Mióta az eszemet tudom, anya mindig sötét, unalmas színeket hordott, ellentétben Louise nénivel, aki szerette a vidám, élénk színeket, bár ma egy kicsit visszafogottabb volt. Örömanyaként igazán elegánsan festett – testhezálló púderrózsaszín ruhát választott fehér csipkefelsővel, hozzá illő blézerrel és széles karimájú kalappal.

– És te is nagyon elegáns vagy – tettem hozzá. Apu állatorvos, szóval megszoktam, hogy mindig ingben és nadrágban látom, de most vett magának egy szürke öltönyt és új cipőt az esküvőre, és remekül nézett ki.

Újra a menyasszony és a vőlegény felé néztem, és felsóhajtottam. Milyen szép pár! James izmos testalkatával, sötétszőke hajával, frissen nyírt szakállával és átható kék szemével akár modell is lehetne – akárcsak Chloe. Az elefántcsontszínű ruha felső részét és az alját finom rózsaszínű és krémszínű hímzés díszítette. Derékig érő szőke haját laza fürtökbe rendezte a tarkóján, és a feje tetején, akár egy fejdísz, két fonat keresztezte egymást. Lélegzetelállító volt. Bár, ha Chloe egy zsákot húzott volna magára, abban is elképesztően nézett volna ki. Az édesapja, Simon bácsi dán felmenőkkel rendelkezett, ezeknek a géneknek köszönhette Chloe a skandinávos külsejét: egyenes, világosszőke haját, jégkék szemét és finom arcvonásait.

Chloe mindenütt felkeltette a férfiak érdeklődését, és tizenéves kora óta mindig legyeskedett körülötte valaki. Azóta vonzó nő lett belőle, akit úgy hordoztak körbe a férfiak, mint egy gyönyörű trófeát, de igazából egyikük sem értékelte. Állandóan megcsalták, lesajnálták, buta libának tartották. Óvónőként dolgozott, és emlékszem, az egyik exe állandóan cikizte a munkája miatt, mondván, „egész nap gyerekekkel játszol, mert még ahhoz is hülye vagy, hogy tanítsd őket”. Mivel megvolt a magához való esze, gyorsan véget vetett a kapcsolatnak és továbblépett, mégsem tanult az esetből – mindig is az alfahímek és rosszfiúk vonzották.

De a barátnőkkel sem volt egyszerű dolga, hiszen folyamatosan kapta az irigy vádakat, hogy flörtöl a barátnői pasijaival vagy megpróbálja túlszárnyalni őket. Ezért is ragaszkodott hozzám – az egyetlen személyhez, aki mindig kitartott mellette.

Elszomorított, hogy a sok negatív élmény következtében Chloe teljesen elbizonytalanodott a külsejét illetően, amikor erre semmi szüksége sem volt, míg én – aki igyekeztem beleolvadni a tömegbe – általában jól éreztem magam a bőrömben. Százhetven centi magas voltam és karcsú, mint Chloe, de teljesen más volt a színvilágom. Sűrű barna hajam volt, akárcsak anyunak és Louise néninek. Chloe éveken át próbált rávenni, hogy ritkítsam meg a hajam vagy emeljem ki jobban, hogy „a férfiak felfigyeljenek rám”, de nem adtam be a derekamat. Ha egy drága frizurára van szükségem ahhoz, hogy egy pasi észrevegyen, akkor nem érdemes időt pazarolni rá, és különben is, ha Chloe a közelemben van, nincs az a hajfesték vagy egyéb trükk, ami rávenné a pasikat, hogy rám nézzenek, ami nem feltétlenül rossz.

Legjobban a mogyoróbarna, arannyal és zölddel pettyezett szememet szerettem. Amikor nem Chloéval voltam, ez volt az első dolog, amit észrevettek rajtam.

– Chloe elképesztően néz ki, ugye? – jegyeztem meg.

– Így igaz – értett egyet velem apu –, de te is gyönyörű vagy. Olyan jó, hogy végre ilyen ruhában láthatlak.

Elfintorodtam.

– Még ebben a rózsaszínben is?

Egyébként imádtam a ruha stílusát – a hosszú, A vonalú tüllszoknyát, a váll nélküli, testhezálló felsőrészt, a szatén derékszalagot és a korzettszerű hátrészt. Na de a színe?

Apu nevetett.

– Szerintem jól áll neked. Bár, lévén az egyetlen koszorúslány, azt hittem, Chloe legalább kikéri a véleményedet a színnel kapcsolatban.

– Javasolt még pár színt… igaz, nem túl lelkesen, de te is tudod, hogy van ez. Ha egyszer Chloe valamit a fejébe vesz…

– …annak úgy kell lennie – fejeztük be egyszerre a mondatot és összemosolyogtunk.

– Ami gyerekkorotokban még elment, amikor valamelyik Barbie babáról vagy ruháról volt szó – folytatta apa. – De ugye tudod, hogy te is mondhatsz nyugodtan nemet?

– Hogyne tudnám, de egyértelmű volt, hogy rózsaszínt akar, és végtére is, ez az ő nagy napja, nem az enyém – feleltem. A hangom kicsit megbicsaklott, amikor kimondtam ezeket a szavakat. Nem, egyértelműen nem az én napom. Bárcsak… Megköszörültem a torkomat és folytattam. – Az öröme és lelkesedése erőteljesebb volt, mint az én ellenkezésem, szóval engedtem magam sodorni az árral.

Apu komoly arccal nézett rám.

– Tetszik, hogy ilyen gondoskodó és figyelmes vagy, Sammie, de aggódom miattad. Nem vagytok már gyerekek. Nem kell folyton odaadnod neki, ami a tiéd.

– Tudom, de James sosem volt az enyém – nyögtem ki, és úgy éreztem, mintha egy gombóc lenne a torkomban, és nagyon igyekeztem visszatartani a könnyeimet.

Megrázta a fejét és a homlokát ráncolta.

– Tudom, hogy csak néhányszor láttalak titeket együtt, de azt hittem, boldogok vagytok. A következő pillanatban meg már Chloét látom James mellett, te meg koszorúslány vagy az esküvőjükön.

– Szívás, nem? Ha rajtam múlott volna, feleségül mentem volna Jameshez, gyerekeink születtek volna és együtt öregedtünk volna meg. De nem volt szerelmes. Aztán egyszer csak az lett. Csak nem belém.

– Jaj, Sammie – mondta gyengéden, szemében együttérzés tükröződött. – Annyira sajnálom.

– Légyszi, ne próbálj vigasztalni. Mindjárt elbőgöm magam – mondtam, és vettem egy nagy levegőt. – Tudom, nem a legjobb, hogy az egyik családtagomat választotta, de ha nem Chloéba szeretett volna bele, akkor jött volna valaki más. Úgysem tartott volna sokáig, bármennyire is szerettem volna. De Chloét választotta, pont. Nézd, milyen boldog! A sok szemét pasi után megérdemelt már egy normálisat.

Miért lennék irigy azért, mert boldog egy olyan férfi oldalán, akit nagyon kedvesnek tartok, és akinek az egyetlen hibája, hogy nem lett olyan szerelmes belém, mint én őbelé.

– Most kérném a koszorúslányt és a tanút! – kiáltotta a fotós. – És kérem, hogy a közvetlen családtagok is álljanak melléjük.

– Menjünk. – Apu megszorította a kezemet. – Tudod, hogy mindig itt vagyok, ha szeretnél beszélni róla.

– Köszi, apu! Tudom, és nagyon szeretlek.

Ahogy ott pózoltunk a fotó kedvéért, igyekeztem félretenni szívfájdalmamat, és csak Chloe boldogságára akartam összpontosítani. Nemcsak az unokatesóm volt, hanem a legjobb barátom is. Csak hat hónap volt közöttünk, osztálytársak voltunk az iskolában, ugyanazokra a helyekre jártunk. Közel laktunk egymáshoz, a családjaink együtt nyaraltak, szóval ezer szállal kötődtünk egymáshoz. És most James is összeköt bennünket, amit muszáj lesz elfogadnom, mert nem akarom elveszíteni Chloét.

2.

Két évvel korábban

Amint a festői North Yorkshire-i North Emmerby nevű falun keresztül vezettem Hannah és Toby kis háza felé, a gyomrom görcsbe rándult az izgalomtól. Ma este végre találkozom Toby legjobb barátjával, James Turnerrel – azzal a férfival, akiről mindketten azt gondolták, hogy tökéletes lehet számomra.

Hannah nyolc éve a legjobb barátnőm. A Liverpooli Egyetemen találkoztunk, ahol a szakápolói diplománkat szereztük. Pár évvel a diploma megszerzése után ismerkedett meg a vőlegényével, Tobyval, és az évek során sok estét és hétvégét töltöttünk együtt. Már régóta próbáltak összehozni Jamesszel, de sosem voltunk egyidejűleg szabadok, így nem volt lehető.

Egészen mostanáig.

Egyre idegesebb lettem, ahogy elhajtottam a Fox and Badger mellett, ahol Toby harmincadik születésnapját ünnepeljük ma este. Mély levegő. Nyugi. Nem töltheted a következő négy órát azzal, hogy ezen stresszelsz.

James és Toby golfoztak, és James szigorú parancsba kapta, hogy hat órára legyenek a kocsmában, ahol Hannah és én csatlakozunk hozzájuk, hogy együtt ünnepeljük a születésnapját, legalábbis Toby így tudta. Azt azonban nem is sejtette, hogy ötven barát és családtag is lesz ott rajtunk kívül meglepetésként.

A házuk, a Fukszia Villa előtt leparkoltam. Kinyílt a bejárati ajtó, és Hannah tárt karokkal rohant felém.

– Nagyon köszönöm, hogy korábban jöttél!

– Csak nem hagyhattam, hogy egyedül tedd fel az összes dekorációt – mondtam, és szorosan átöleltem. – Szerinted sejt valamit?

– Egyáltalán nem. Vagy ha igen, remekül titkolja.

* * *

Húsz perccel később, miután mindent becipeltünk, nekiláttunk feldíszíteni a Fox and Badger rendezvénytermét a harmincadik szülinapra.

– Izgulsz az este miatt? – kérdezte Hannah. Szemének huncut csillogása és a kissé pimasz kacsintása egyértelművé tette, hogy mit értett alatta, amitől az izgalmam újra szárnyra kapott.

– Kicsit, bár inkább ideges vagyok. Úgy érzem, mintha hatalmas elvárás nehezedne ránk, mintha tűzijáték robbanna ki, amikor találkozunk. Mi van, ha nem jövök be neki?

Csípőre tette a kezét, és felhúzta a szemöldökét.

– Miért ne jönnél be neki? Ráadásul az is lehet, hogy neked nem fog tetszeni, bár ezt kétlem. Továbbra is úgy gondolom, hogy tökéletes pár lennétek.

Folytattuk a terem díszítését, Hannah pedig lelkesen beszélt arról, mennyi közös dolog van bennünk – ugyanaz az ízlésünk a zenében, filmekben, könyvekben, hasonló a humorérzékünk és az élethez való hozzáállásunk. Ha – vagy inkább: amikor – Hannah és Toby magunkra hagy minket, legalább lesz miről beszélnünk.

– Tudja, hogy össze akarsz hozni bennünket? – kérdeztem, miközben egy luficsokrot helyeztem el a terem egyik sarkában, Hannah meg egy másikat tett le a szomszédos sarokba.

Egy melírozott hajtincsével játszadozott, miközben huncutul rám nézett.

– Célozgattam rá. Finoman. Visszafogottan.

– Vagyis nem túl finoman és elég határozottan – nevettem.

Hannah úgy tett, mintha mélységesen megbántottam volna.

– Most miért mondod ezt?

Mosolyogva csóváltam a fejemet.

– Talán amiatt, ahogy nekem leírtad Jamest. Mit is mondtál pontosan? Megvan! „James Toby legjobb barátja, nagyon dögös pasi, és ha James alá kerülsz, tuti elfelejted Harryt.” Ha jól emlékszem, pontosan ezt mondtad.

Legalább volt benne annyi jó érzés, hogy visszavonulót fújjon.

– Pedig szerintem tök jó ötlet. Már több mint két éve, hogy szakítottál Harryvel. Hányszor is randiztál azóta?

– Egyszer sem – sóhajtottam.

– Na látod! Pont erről beszélek.

Tudtam, hogy igaza van, de a Harryvel való szakítás alaposan megnyirbálta az önbizalmamat. Ő volt az első tartós kapcsolatom, és úgy éreztem, minden tökéletes közöttünk. Úgy éreztem, ez tényleg szerelem, és együtt fogunk megöregedni. De aztán kiderült, hogy mégsem.

Harry rezidens volt azon a sebészeti osztályon, ahol a diploma megszerzése után dolgoztam. Pár évig csak barátok voltunk, de aztán valami több lett belőle. A munkahelyi kapcsolatokat nem nézték jó szemmel, így átigazoltam a Whitsborough Bay ápolócsapatához. Az egyéves évfordulónkon Harry felvetette, hogy költözzek hozzá, aztán két évvel később egy szombat reggelen közölte velem, hogy nem működik köztünk a dolog, és azonnal költözzek el. Olyan volt, mint derült égből a villámcsapás. Szerinte a kapcsolatunknak nincs jövője, csak egy kis szórakozás volt, és sokkal jobb, ha most befejezzük és megőrizzük szívünkben a boldog pillanatokat, mintha hagynánk, hogy elmérgesedjen a helyzet és megutálnánk egymást. Összepakoltam a cuccaimat, túlságosan ledöbbentem ahhoz, hogy sírjak, és nem akartam vitatkozni sem. Ha nem akar velem lenni, akkor nem fogok előtte megalázkodni és könyörögni.

Épp az utolsó táskámat vittem ki a kocsimhoz, amikor megjelent egy nő, a kocsija tele bőröndökkel és dobozokkal. Kiderült, hogy négy évvel azelőtt ismerkedtek meg, de a nő nem akarta elhagyni a férjét. Valószínűleg csak arra kellettem Harrynek, hogy féltékennyé tegye és rávegye arra, hogy lépjen, ami szemmel láthatóan sikerült is. Nem maradtam ott, hogy megbizonyosodjak róla.

Azóta nem igazán álltam készen arra, hogy újra megbízzam valakiben. Kerültem a férfiakat, de tetszett a gondolat, hogy olyan valakivel legyek, akit a két legjobb barátom olyan melegen ajánlott. Biztosan nem akarnának összehozni vele, ha szélhámos lenne.

– Megvan az esküvő időpontja is – mondta Hannah, kizökkentve gondolataimból. – Jövő év március harmadika.

– Jaj, istenem! Ez fantasztikus!

– Te leszel az első koszorúslány, James pedig a násznagy. Tök jó lenne, ha egy pár lennétek.

– Kissé kínos lenne, ha nem lennénk azok.

– Azok lesztek – kacsintott rám. – Ebben tuti biztos vagyok.

* * *

– Meglepetés!

Valóságos konfettieső zúdult Tobyra, amikor belépett a rendezvényterembe. Teljesen meg volt döbbenve, és az arckifejezését látva igaza volt Hannah-nak: tényleg nem sejtett semmit.

Toby átkarolta és megcsókolta Hannah-t. Én elvegyültem a tömegben, és egy pillanatig Jamest figyeltem, miközben Toby szüleivel beszélgetett. Illett rá a „dögös pasi” kifejezés, amit Hannah használt. Reméltem, hogy klassz külseje fantasztikus személyiséget takar, mert az első benyomások komoly tűzijátékot indítottak el bennem.

Nagyon ideges voltam, és remegtem, mint a kocsonya, amikor Hannah és James megállt mellettem.

– A híres legjobb barátnő! Végre találkozunk – üdvözölt széles mosollyal. – Annyit hallottam már rólad, úgy érzem, mintha évek óta ismernélek.

– Ezzel én is így vagyok – nevettem. – Biztosan csuklottál a golfpályán, mert valaki egész délután téged emlegetett és ódákat zengett rólad.

– Tök vicces, mert Toby is ugyanezt tette. – James finoman megbökte Hannah-t. – Ti ketten úgy viselkedtek, mint elefánt a porcelánboltban.

Hannah felemelte a kezét, jelezve, hogy feladja, és ártatlan arccal nézett.

– Nem is értem, miről beszéltek. Toby és én csak azt akartuk, hogy a násznagy és a koszorúslány megismerje egymást. És most hagyom is, hogy megtegyétek.

Választ sem várva megfordult, és átvágott a termen, szerintem jókat vigyorogva magában.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte James.

– Igen, köszönöm – feleltem, és elindultam utána a bárhoz.

– Nehogy eláruld ennek a két lököttnek, de alig vártam, hogy találkozzunk. Azt hittem, soha nem lesz hat óra.

Dobtam egy hátast.

Áthatóan kék szemét rám szegezte, és mosolygott.

– Mit iszol?

Miközben az italokat rendelte, ismét elfogott az idegesség. Amikor az egyik félreeső sarokba vezetett, még jobban felerősödött. Aztán amikor később a táncparketten szorosan átölelt, attól már teljesen kész voltam. A buli végén kézen fogva sétáltunk vissza a Fukszia Villához.

– Tudtam, hogy benneteket egymásnak teremtettek – nyögte Hannah Tobyba kapaszkodva, miközben mellettünk botorkáltak a kerti ösvényen. – Nem volt igazam?

– Százszázalékosan eltaláltad, Hannah – mondta James.

Jót mosolyogtunk rajtuk, ahogy összekapaszkodva botladoztak mellettünk. Mindannyian bezsúfolódtunk a konyhába, hogy kávét készítsünk, de Hannah csak addig jutott, hogy megtöltötte a vízforralót, majd kijelentette, hogy nem bír már többet inni, és muszáj lefeküdnie. Toby felment utána az emeletre, így James és én egyedül maradtunk.

– Komolyan mondtad Hannah-nak, hogy eltalálta? – kérdeztem, az este folyamán elfogyasztott néhány pohár bortól felbátorodva.

James megfogta a kezemet, közelebb húzott magához, majd gyengéden megcsókolt. Az ajka meleg volt, és a szakálla puha, ahogy végigcsókolt az ajkamtól a fülemig, majd vissza.

– Remélem, ez választ ad a kérdésedre – felelte.

– Abszolút.

– Eljönnél velem vacsorázni valamelyik este? – suttogta. − Ráérsz kedden?

– Igen, és nagyon szívesen.

* * *

Egy órával később mosollyal az arcomon feküdtem az ágyamban, James gyengéd csókjainak emlékével az ajkamon. Hannah és Toby valóban eltalálták. Ő nevetett rajtam, én nevettem rajta, sok közös volt bennünk, és amikor megcsókoltuk egymást, úgy éreztem, mintha tényleg egymásnak teremtettek volna minket. Tudtam, hogy a szomszéd szobában van, és azt is sejtettem, hogy nem fogok könnyen elaludni, de végül boldog álomba merültem.

Vasárnap reggel hét óra körül arra ébredtem, hogy csapódott a bejárati ajtó. Kikukucskáltam a redőny résein át, láttam, hogy James az autója felé tart az „ottalvós” táskájával a kezében. Görcsbe rándult a gyomrom. Nyilvánvalóan már megbánta a tegnap esti ajánlatát, és most gyorsan lelép, hogy elkerülje a kínos magyarázkodást. Talán mégsem vagyunk olyan tökéletes páros.

* * *

Fél órával később indulásra készen kinyitottam a bejárati ajtót.

– Köszönés nélkül akartál elmenni?

Nagyot ugrottam, és James felé fordultam, aki a konyha ajtófélfájához támaszkodott, és egy kicsit bizonytalannak tűnt.

– Azt hittem, már elmentél – feleltem.

– Még nem. Szerettelek volna látni előtte. Biztos akartam lenni abban, hogy minden rendben van köztünk a tegnapi után.

A gyomrom másodszor is görcsbe rándult. Akkor ez most azt jelenti, hogy megbánta a tegnapi éjszakát, és tisztázni akarja a helyzetet, hogy jövőre a lakodalomban ne legyen ebből kellemetlenség?

– Minden rendben. A tegnap este remekül sikerült, de ne aggódj, nem muszáj találkoznunk a héten – mondtam, és próbáltam laza lenni, de a hangom feszültnek tűnt.

– Nem akarsz eljönni velem vacsorázni?

Megbántottnak tűnt.

– Ööö… de igen, de most adok neked egy szabadulókártyát.

– És akkor mi van, ha nem akarok szabadulni? – kérdezte mosolyogva, és közelebb lépett hozzám.

Félénken visszamosolyogtam, és letettem a táskámat a földre.

– Hát, akkor úgy tűnik, hogy kedden együtt vacsorázunk.

– És mi van, ha addig nem bírok várni? – jött még egy lépéssel közelebb, így a testünk már szinte összeért.

– Holnap este is szabad vagyok.

– És mi van, ha addig sem bírom ki?

– Most sem kell sietnem – suttogtam a szemébe nézve.

– Ebben az esetben eltöltenéd velem a napot?

– Boldogan.

Átölelt, és gyengéden megcsókolt.

– Már attól féltem, hogy meggondolod magad – mondta, amikor szétváltunk.

Láttam a bizonytalanságát és éreztem a sebezhetőségét – ami pont olyan volt, mint a sajátom –, és ebben a pillanatban egy kicsit beleszerettem James Turnerbe.

3.

Fél évvel később Hannah és Toby kimondták a boldogító „igen”-t. Elérzékenyültem, ahogy gyengéden egymásra mosolyogtak, és először csókolták meg egymást mint férj és feleség. Lopva James felé pillantottam, aki a vőlegény tanújaként elképesztően nézett ki világosszürke háromrészes öltönyében, amihez korallszínű nyakkendőt és zsebkendőt viselt. Egyenesen előrenézett, és nem találkozott a tekintetünk. Végigsimítottam a korallszínű koszorúslányruhámon és mosolyogtam. Lehet, hogy hamarosan mi is így állunk itt, James meg én? Reméltem, hogy így lesz.

Az esküvői szertartás után Hannah és Toby, arcukon széles mosollyal a barátaik és családjuk felé fordultak, majd éljenző taps kíséretében elindultak a padsorok között. James mellém állt, és követtük az ifjú párt, mögöttünk Hannah két kis unokahúga lépkedett. James megszorította a kezemet, és az egyik legmelegebb mosolyát küldte felém, amitől elöntött az izgalom. Vajon az esküvő romantikus hangulata előhozza James igazi érzéseit? Még nem vallott szerelmet, de tudtam, hogy óvatos, és szeretne lassan haladni, mivel az előző hosszú kapcsolata rossz véget ért. Nem én akartam először kimondani ezt, okulva abból, hogy valahányszor ilyesmit mondtam, Harry mindig csak egy szimpla „én is” válasszal reagált.

James Yorkban élt és dolgozott, én pedig Whitsborough Bay-től egyórányi autóútra, így a kapcsolatunkban nem volt túl sok lehetőség a spontaneitásra, de valahogy csak sikerült összehoznunk. A hétvégéket általában együtt töltöttük, és igyekeztünk hétközben is legalább egyszer találkozni.

Eleinte James párszor eljött hozzánk, megismerkedett a szüleimmel, de anyu nem igazán éreztette vele, hogy szívesen látja. Így inkább én mentem Yorkba, főleg azért, mert Jamesnek saját lakása volt.

A hazaköltözés nem a legideálisabb megoldás, de anyagi értelemben ez volt a legészszerűbb. A Harry-katasztrófa után, anyu legnagyobb döbbenetére, apu ragaszkodott ahhoz, hogy költözzek vissza a régi szobámba, amíg összegyűjtök annyi pénzt, hogy saját lakást vehessek magamnak.

Sok időt töltöttünk négyesben Hannah-val és Tobyval, amit nagyon élveztem. Elképzeltem, hogy együtt megyünk nyaralni, és később, amikor már gyerekeink lesznek, talán közös családi vakációkat is tervezhetünk.

Az együtt töltött időnk mindig beszélgetéssel és nevetéssel telt el, ami ráébresztett arra, milyen felületes volt a kapcsolatom Harryvel. Ő nagyon nem volt megfelelő számomra, és én túl tapasztalatlan voltam ahhoz, hogy ezt észrevegyem, de Jamesnél jobb társat elképzelni sem tudnék.

* * *

– El tudod képzelni, hogy ezt csinálod? – kérdeztem Jamest, ahogy egy üres asztalnál ültünk, és az ifjú párt figyeltük az első táncuk közben. Az öt, talán hat pohár pezsgő bátorítóan hatott rám, de még mindig nem voltam elég bátor ahhoz, hogy hozzáfűzzem: „…velem”.

– Majd egyszer – válaszolta James. – Amikor majd megtalálom…

Egy világ dőlt össze bennem, ahogy hebegve, az ajkát harapdálva, nyugtalanul ült a székén, kerülve a szemkontaktust. Hát ennyi volt. Ez volt a megdöbbentő felismerés pillanata. Nem azért nem mondta ki, hogy szeret, mert az előző kapcsolatában akkorát csalódott, vagy mert nem akarta sürgetni a dolgokat. Egyszerűen azért, mert nem volt meg benne ez az érzés. Hogy lehettem ennyire naiv? Nem tanultam semmit a Harry-ügyből?

– Amikor majd megtalálod az igazit? – fejeztem be helyette a mondatot, és reméltem, hogy a zene elnyomja a remegést a hangomban. Igyekeztem nem elbőgni magam, és nagyon nehezen nyeltem vissza a torkomban levő gombócot. – De ez a személy nem én vagyok, igaz?

James lassan megrázta a fejét, majd felém fordult.

– Annyira sajnálom, Sam. Szeretlek – rázta meg ismét a fejét −, de nem úgy. Bárcsak tehetném, de az ember nem irányíthatja az érzelmeit. Szeretek veled lenni, de valami hiányzik a kapcsolatunkból.

– Milyen valami?

– Az a bizonyos szikra. Éreztem, amikor először találkoztunk, de azt hiszem, csak az újdonság varázsa volt, és… nagyon sajnálom… de eltűnt.

A hangja bűntudatosan csengett, és tudtam, hogy az igazat mondja. Megpróbálta, de benne nem alakult ki szerelem.

Egy hajfürtömmel babráltam, és nagyon nehezen tudtam megszólalni.

– Van valakid?

– Nem! Sosem tennék ilyet veled.

– Akkor most mi legyen? – kérdeztem. – Azt akarod, hogy szakítsunk?

Megfogta a kezemet.

– Nem. Pont ez a furcsa. Nagyon fontos vagy nekem, jó veled, és nincs más, akivel szívesebben lennék… – mondta, és a másik kezével megsimogatta az arcomat. Nagyot dobbant a szívem. Még nincs minden veszve. De akkor kimondta azt a végzetes szót: – …egyelőre.

Egyetlen szó, de szíven ütött. Egyelőre nem találkozott senkivel, akivel szívesebben lenne, mint velem. Arra vár, hogy jöjjön valaki, aki jobb nálam.

– Rendben – feleltem, hiszen mi mást mondhattam volna? De nagyon nem volt rendben. Sosem lesz rendben.

– Egyszerűen nem látom a közös jövőt – folytatta James. – Nagyon szeretném, ha látnám, de nem. Te hogy érzel?

Hogyan érzek? Szeretlek, és veled akarom leélni az életemet! De persze ezt nem mondtam ki. Nem tudom, mi vett rá erre – valószínűleg az önvédelem, a megalázás elkerülése és a vágy, hogy minél tovább megtartsam –, de kinyitottam a számat, és kimondtam, ami kikívánkozott belőlem.

– Pont ugyanígy érzek, bár ez egészen addig nem tudatosult bennem, amíg nem láttam, hogy Hannah és Toby kimondták a boldogító igent. Elképzeltem a saját esküvőmet, de nem tudtalak odaképzelni a vőlegény szerepébe. Nem szeretnélek elveszíteni, úgyhogy boldogan folytatnám, akármi is ez.

Gondoltam, hogy elneveti magát és leleplezi a kis hazugságaimat. Hiszen a szavak csak kavarogtak bennem, és az asztalterítővel babráltam – ez teljesen egyértelmű, nem? Ehelyett felcsillant a szeme.

– Tényleg? Már attól féltem, hogy megbántalak.

Mosolyogtam.

– Ha őrülten szerelmes lennék beléd, most az összetört szívem darabjait szedegetnénk össze a padlóról, de mivel nem vagyok az…

James átölelt.

– Csúcs vagy, Sam.

Elhitte. Hogyan hihette el ezt az ostobaságot?

– Te is az vagy – feleltem, és én is átöleltem. – De ígérj meg valamit! Ha találkozol valakivel, aki megadja neked azt a szikrát, amit keresel, elmondod nekem? Úgy értem, azonnal. Ne én legyek az utolsó, aki megtudja, és ne mástól halljam. Nem bírnám ki újra azt, amit Harry tett velem.

James hátralépett, és komolyan bólintott.

– Te is megígéred?

Bólintottam és keresztbe fontam az ujjaimat a szék alatt. Már megtaláltam azt az egyet, és bízom benne, hogy a szikra, ami kezdetben még megvolt, újra lángra kap, mert az én szikrám sosem hunyt ki.

4.

A következő három hónap alatt semmi sem változott James és köztem. Legalábbis külsőleg. Ugyanúgy találkoztunk, mint korábban. Ugyanúgy beszélgettünk. Ugyanolyan sokat nevettünk. De belül minden megváltozott számomra. Szétesőben voltam, mindennap összetört a szívem, tudva, hogy az a férfi, akit szeretek, nem szeret engem, és sosem fog. Tudtam, hogy csak önmagamat csapom be, ha azt képzelem, egy reggel arra ébred, hogy többet érez irántam, és nem csak a barátot látja bennem.

Képtelen voltam rávenni magam, hogy elmondjam Hannah-nak vagy Chloénak – általában ők azok, akikhez fordulok, ha valami nyugtalanít. Utáltam, hogy egy ilyen fontos dolgot titkolok előttük, de tudtam, miért teszem. Úgyis azt mondanák, hogy fejezzem be, hiszen én is ugyanezt tanácsolnám nekik, ha ők lennének ilyen helyzetben. Miért pazarolnám az időt egy olyan kapcsolatra, ami nem kölcsönös? De még nem álltam készen arra, hogy szembenézzek ezzel, így hát hazudtam. Elismételtem nekik, amit James mondott – jól érezzük magunkat együtt, de egyikünk sem látja, hogy hosszú távon működne a kapcsolatunk, mert hiányzik a szikra.

Hannah nyíltan rákérdezett, amikor a nászútról hazatért:

– Már lassan hét hónapja együtt vagytok – mondta a homlokát ráncolva. – Túl hosszú idő egy olyan kapcsolatra, ami nem vezet sehová. Mi értelme így együtt maradni?

– Mit is mondtál, mi a legjobb módszer arra, hogy túllépjek Harryn? Megfogadtam a tanácsodat, és nagyon élvezem, köszi. Muszáj, hogy minden kapcsolat vezessen valahová?

Megvonta a vállát.

– Nem feltétlenül, de azért légy óvatos! Nem szeretném, ha megint összetörnék a szíved.

– Ez csak akkor következne be, ha őrülten szerelmes lennék, de nem így van. Valamelyikünk előbb-utóbb talál valakit, és kész. Most jó barátok vagyunk…

– Extrákkal.

– Jaj, ne mondd ezt! Olyan bénán hangzik.

– Miért, te hogyan neveznéd? Nézd, ha mindegyikőtöknek megfelel ez a helyzet, akkor rajta, érezzétek jól magatokat. De ha te többet érzel puszta barátságnál…

– Egyáltalán nem. – Valószínűleg túl gyorsan és élesen vágtam rá, ezért mosolyogtam, és csak remélni tudtam, hogy elég hihetően hangzott. – Bevallom, először tényleg totál odavoltam, és azt hittem, James lesz az igazi, de valami hiányzik. Nem ő az életem párja.

– Biztos vagy benne?

– Abszolút. Szóval várod már, hogy újra munkába állj?

Felvonta a szemöldökét, de a legelbűvölőbb mosolyommal néztem rá, ami biztosan elég meggyőző volt, mert visszaült a karosszékébe, és arról kezdett fecsegni, milyen lesz újra dolgozni.

A kapcsolatunk jellegét tekintve Chloe sokkal megértőbb volt. Ők még egyébként nem találkoztak, James nem volt fent a közösségi médián, de néhány képet posztoltam róla a Facebookon és az Instagramon.

– Ügyes vagy – mondta, ahogy karöltve sétálgattunk az északi öböl partján egy nyugodt márciusi estén. – Ha egy ilyen pasim lenne, mint James, én is tuti benne lennék egy ilyen kötöttségek nélküli kufircolásban.

– Azért nem teljesen kötöttségek nélküli – tettem hozzá. – Nem randizhatunk mással, és ha az egyikünk összejönne valakivel, azonnal meg kell mondania a másiknak.

– Tökéletes megállapodás. Hol lehet egy ilyen Jamest beszerezni?

– Nem is tudom. Próbáld meg a szupermarketben, a tejespultnál.

Nevetett.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne! Szóval mikor mutatsz be neki? Már ezer éve jártok, és még nem is találkoztam vele.

– Azért nem olyan régóta vagyunk együtt, és te is tudod, hogy nem szándékos. Anyu nem engedi, hogy nálunk aludjon, így inkább én megyek Yorkba.

Megszorította a karomat.

– Ne engedd, hogy basáskodjon fölötted – mondta kedvesen.

Mi mást is mondhatott volna? Az anyám imádta Chloét, engem pedig ki nem állhatott. Gyerekkorunkban Chloe mindig azt mondta, csak képzelődöm, de amikor a húszas éveinkbe léptünk, ő is elismerte, hogy mennyire másként viselkedik velünk anyu.

– Ismersz – mondtam. – Mindig próbálom fenntartani a békét és sodródni az árral.

– Bárcsak ne kellene ezt tenned!

– Az jó lenne – sóhajtottam. – De beszéljünk valami vidámabb dologról. Úgy tervezem, hogy elhozom Jamest nagyapó hetvenötödik szülinapjára, akkor majd találkozhatsz vele, ha addig nem futnátok össze.

– Éppen itt az ideje.

* * *

Az anyámmal nem volt túl jó a kapcsolatunk, de az apjával – az én nagyapómmal annál inkább. Néha elgondolkodtam azon, hogy talán azért vett körbe annyi szeretettel, hogy ellensúlyozza a lánya irántam érzett közönyét. De bármi volt is az ok, egyszerűen imádtam őt és a köztünk levő különleges kapcsolatot.

Gyerekkoromban rendszeresen vendégeskedtem a Vadvirág Villában, Nanna és nagyapó otthonában, ami egy kéthektáros területen helyezkedik el egy Little Tilbury nevű faluban, körülbelül negyven percre délre Whitsborough Bay-től. Gyakran töltöttem náluk az iskolai szüneteket, amikor Nannával sütöttünk vagy nagyapónak segédkeztem a kertben. Nagyapó lelkes ornitológus volt, és a hatalmas kertje – amiben egy kis csalitos is volt – egyfajta menedékhely volt a madarak számára. Megtanultam tőle, hogy melyik madárnak mi a neve, mit szeret enni, és hol szeret fészket rakni. A kert hátsó része egy mezőre nézett, és éjjelente mindenféle állat megfordult nálunk. Sünik, nyulak, rókák, sőt még borzok is rendszeres látogatók voltak, felfedezték a sövényeket, a csalitost, keresgélték a finomságokat, amiket nagyapó kint hagyott nekik. Nagyszüleim megengedték, hogy későig fennmaradjak, és mindannyian elbújtunk a télikertben, lekapcsoltuk a lámpákat, és figyeltük az éjszakai jövés-menést. Néha Chloe is velünk tartott, de őt a természet szemmel láthatóan untatta, így általában csak én voltam ott, és imádtam, hogy a nagyszüleim csak rám figyeltek.

Nanna és nagyapó volt a legtüneményesebb pár, mindig együtt nevettek, és mindig kézen fogva mentek mindenhová. Nyilvánvaló volt, hogy a szerelmük mély és tartós, de Nanna túl hamar itt hagyott minket. Mindössze hatvankilenc éves volt, amikor öt évvel ezelőtt egy rutinműtétet hajtottak végre rajta. Senki sem aggódott miatta, és a gyógyulása után három nagy ünnepséget terveztünk: nagyapó hetvenedik születésnapját, az aranylakodalmukat, majd Nanna hetvenedik szülinapját. De elkapott egy fertőzést, ami szepszissé alakult. Egyikünk sem tudta igazán felfogni, hogy elment, különösen nagyapó nem. Mintha kihunyt volna a fény a szemében, és attól féltem, sosem látom többet mosolyogni.

Nanna halála után igyekeztem minél több időt tölteni vele. Majdnem minden este átugrottam a Vadvirág Villába munka után, és legalább egy napot mindig ott töltöttem hétvégén. Annyira elveszettnek tűnt Nanna nélkül, nem találta a helyét. A szívem szakadt meg, amikor így láttam őt. Még a madarak és a természet sem érdekelte, de lassan kicsalogattam a szabadba, emlékeztettem rá, hogy hány élőlény számít rá, és megpróbáltam neki egy olyan célt mutatni, amiért érdemes tovább élni. Lassan visszatért az életkedve, és újra elkezdett mosolyogni. Még mindig éreztem a fásultságát és a magányát, nagyon hiányzott neki Nanna, de már ritkábban láttam szomorúnak. Összebarátkozott egy másik özveggyel a faluban, és lassan, de biztosan kezdett kialakulni a Nanna nélküli új élete.

Elkezdtünk hosszú sétákat tenni együtt, és minden alkalommal megosztott velem valami újat Nannáról. Úgy érzem, így akarta életben tartani őt, megosztva velem a kedves emlékeit, ami engem is sokkal közelebb hozott hozzájuk.

Újév napján együtt sétálgattunk a faluban, amikor felvetettem, hogy mi lenne, ha tartanánk egy partit a hetvenötödik születésnapja alkalmából.

Nagyapó megállt, és elmosolyodott.

– Szerintem ennek Nanna is örülne. Végül nem sikerült megünnepelnünk a három jeles napot, miután elvesztettük őt. Úgy gondolom, örülne, ha megünnepelnénk ezt a kerek évfordulót.

– Akkor benne vagy?

– Igen, persze csak akkor, ha segítesz megszervezni.

Megöleltem.

– A legnagyobb örömmel.

5.

– Büszke vagyok rád, Sammie – mondta nagyapó, amikor beléptünk a Sanderslea-kúria szállodájának különtermébe, ami csak néhány kilométerre van a Vadvirág Villától. – Egyszerűen fantasztikus.

Körbesétált, alaposan megnézegette a felnagyított fotókat, amelyek őt ábrázolták, csecsemőkorától kezdve mostanáig. Az én szemembe is könnyek gyűltek, amikor óvatosan végigsimította azt a képet, amit Nanna műtétje előtt pár nappal készítettem róluk a kertben. Ezen még boldognak és egészségesnek tűnt, és álmomban sem gondoltam volna, hogy ez lesz az utolsó kép, amit róla készítünk. Nagy levegőt vettem, és muszáj volt néhány virágot megigazítanom az egyik asztaldísz közepén.

– Köszönöm – mondta, amikor visszasétált hozzám.

– Örülök, hogy tetszik. – Figyeltem, ahogy újra megnézi a fényképet. – Biztos vagyok benne, hogy most Nanna is itt van velünk.

Gyengéden rám mosolygott.

– Arra mérget vehetsz. Ugye tudod, hogy most nagyon büszke lenne rád? Én mindenesetre az vagyok.

– Nagyon hiányzik.

– Nekem is. Ő volt a legjobb – mondta rekedtes hangon.

Egy pillanatra megálltunk, mindketten a gondolatainkba merültünk.

– Mi lenne, ha csinálnál rólunk egy szelfit, mielőtt megjönnek a többiek? – vetette fel nagyapó, és a hangja már erőteljesebben csengett.

Imádta a szelfiket, szuper gyűjteménye volt kettőnkről, ahogyan mosolygunk vagy bolondozunk a fotókon. Odamentünk a lufikhoz, és ott is készítettem néhány fotót magunkról. Melegséget éreztem a szívem táján, amikor átnézte a fényképeket.

– Ugye, kinyomtatsz majd párat a kollázsunkhoz?

– Naná!

Készítettünk egy fantasztikus szelfikollázst a Vadvirág Villa egyik vendégszobájának falára. Ha nagyon hiányzott neki Nanna, szeretett leülni az ágy szélére, és nézegette a fotókat. Azt mondta, rögtön jobb kedve lett, mert a képek emlékeztették rá, mennyi minden van még, amiért érdemes élnie.

– Mikorra várható a fiatalember? – kérdezte.

– Nyolc körül, és alig várja, hogy megint találkozzon veled.

– Az jó. Már ezer éve nem láttam. Meg kell győződnöm róla, hogy még mindig elég jó-e a kedvenc unokámnak.

Rám kacsintott, én pedig finoman megböktem.

– Pszt! Nem mutathatod ki ilyen nyíltan, hogy kivételezel velem!

– Miért ne? Sammie, te igazán különleges vagy. Mindig is tudtam, és ha nem lettél volna az a gondoskodó unoka, aki voltál, miután elveszítettük Nannát, azt hiszem, ma nem lennék itt, és nem ünnepelnénk a hetvenötödik születésnapomat. Remélem, tudod, mennyire szeretlek, drágám, és csak azt sajnálom, hogy bizonyos emberek az életedben nem úgy látnak, mint ahogy én látlak téged.

– Ó, nagyapó! Én is szeretlek.

Erősen magamhoz szorítottam, ismét visszatartva a könnyeimet. Tudtam, hogy szinte megszakad a szíve attól, ahogyan anya bánik velem, azt azonban nem tudta, hogy a szavai a Jamesszel való kapcsolatomra is igazak.

– Boldog szülinapot!

A hangos üdvözlés szétválasztott minket, és láttuk, ahogy Louise néni, Simon bácsi és Chloe ajándékokkal felpakolva közelednek hozzánk. Anyu és apu néhány perccel később érkeztek, és a terem hamarosan megtelt barátokkal és családtagokkal, akik ölelésekkel és ajándékokkal köszöntötték az ünnepeltet, beszélgettek és nevettek.

Felmelegedett a szívem, hogy végre boldognak láttam nagyapót. Ránéztem Nanna képére a falon, és rámosolyogtam. Biztos voltam benne, hogy ő is velünk ünnepel.

Azon gondolkodtam, vajon nagyapó észreveszi-e, hogy valami nincs rendben közöttünk Jamesszel. Folyton valami kifogást kerestem, miért nem viszem el Jamest a Vadvirág Villába, mert nagyapó mindent észrevesz rajtam. Ha csak hárman lennénk, biztosan gyanakodni kezdene. Nem hagyná annyiban, amíg rá nem jönne a dologra, és aztán olyan tanácsokat adna, amiket nem szeretnék hallani. Abban bíztam, hogy a buli eltereli a figyelmét. De tévedtem.

* * *

Nyolc óra előtt néhány perccel beugrottam a női mosdóba a terem hátsó sarkában, hogy felfrissüljek, mielőtt James megérkezne. Amikor kijöttem, nagyapó a közelben várt egy nagy pohár rozéval a kezében.

– Már korábban szerettem volna hozni neked, de folyton jöttek a vendégek.

– Köszönöm, nagyapó – nyúltam a pohárért, és hálásan belekortyoltam. Túlságosan lefoglalt a háziasszonyi szerepköröm, arra sem volt időm, hogy szerezzek magamnak egy italt. − Jól érzed magad?

– Csodálatosan szórakozom, angyalom. Még semmi hír Jamesről?

– Most már hamarosan itt kell lennie – intettem fejemmel a terem másik oldala felé, ahol Chloe nagyapó egyik szomszédjával beszélgetett. − Chloe elképesztőnek néz ki ma este.

Puha, barackszínű nyakpántos ruhát viselt, haját laza hullámokba rendezte.

– Akárcsak te – mondta nagyapó.

– Köszönöm.

Chloe a bejárat felé fordult, egy pillanatig bámult, majd a haját hátravetette.

– Vajon kit szemelhetett ki magának? – mormolta nagyapó.

Mindketten a bejárat felé néztünk, és azt hittem, rögtön elájulok. James állt az ajtóban, de a tekintete nem engem keresett a teremben. Valaki más kötötte le a figyelmét. Kinyitotta a száját, és ujjaival végigsimította a szakállát, láthatóan teljesen elbűvölte a látvány. Alig mertem követni a tekintetét, de muszáj volt biztosra mennem.

Tekintetük egymásba fonódott, elindultak egymás felé, mintha valami láthatatlan mágnes vonzotta volna őket. Ebben a pillanatban tudtam, hogy elveszítettem. Szemmel láthatóan ott volt az a bizonyos szikra, és amikor megszólaltak, minden egyértelmű volt.

– Az ott a te Jamesed? – kérdezte nagyapó a szemüvegét igazgatva.

Lassan bólintottam.

– Akkor én most házigazdát játszom, és üdvözlöm – mondta védelmezően.

Tudtam, hogy ő is látta, amit én.

Megragadta a kezemet, és kihúzott az árnyékból a terem közepére.

– Te vagy Sammie barátja – kiáltotta hangosan nagyapó. – Annyira örülök, hogy el tudtál jönni!

Úgy tűnt, mintha megtörtük volna a varázslatot, és az unokatestvérem és a barátom rájöttek, hogy nincsenek egyedül.

– Jaj, igen… Elnézést a késésért, William. Boldog születésnapot! – Kezet fogott nagyapóval, majd ügyetlenül az arcomra nyomott egy puszit, mintha idegenek lennénk.

– Látom, már meg is ismerkedtél az unokatestvéremmel, Chloéval – mondtam minden erőmet összeszedve, hogy ne érződjön hangomon a feszültség.

– Igen, épp az előbb. Én… hm… pont azt kérdeztem tőle, merre vagy, és már itt is termettél.

– Itt vagyok.

Csend. Kínos csend. Éreztem, hogy nagyapó azt várja, szólaljak már meg, mondjak valamit, húzzam meg a határokat, de mit mondhatnék? Vagy csak egyszerűen hagyjuk őket faképnél nagyapóval?

– Milyen napod volt? – kérdeztem.

– Mivel foglalkozol? – vágott közbe Chloe, meg sem várva James válaszát.

– A Denleigh Biztosító marketingigazgatója vagyok Yorkban.

– Igazgató? Azta! Biztosan kiválóan végzed a munkádat – mondta Chloe, és közben megérintette a karját. A szívem vadul dobogott, ahogy a szemem láttára flörtölni kezdett vele. Tudja egyáltalán, hogy mit csinál?

– Egy kicsit meleg van itt, Sammie – mondta nagyapó, és megfogta a kezemet. – Muszáj egy kis friss levegőt szívnom. Kikísérnél?

– Persze – bólintottam. – Ugye megbocsátotok egy pillanatra?

Esküszöm, mintha észre sem vették volna, hogy otthagytuk őket. Lehajtottam a maradék boromat, és az üres poharat egy közeli asztalra tettem, ahogy kiléptünk az egyik oldalajtón.

Leültem mellé egy padra, távol az ablakoktól, a lágy szellő kellemesen hűsítette égő arcomat.

– Ők ketten most találkoztak először? – kérdezte.

– Igen.

– És szándékosan tartottad távol őket egymástól?

Vállat vontam.

– Nem. Vagy legalábbis nem hiszem. Talán tudat alatt mégis.

Nagyapó átölelt, és a vállára hajtottam a fejemet.

– Mondd, hogy csak képzelem az iménti tűzijátékot.

– Bárcsak azt mondhatnám!

Megszorította a vállamat, aztán néhány percig csendben ültünk, amíg meg nem éreztem, mennyire lehűlt a levegő. Megborzongtam és libabőrös lett a karom.

– Hideg van – mondta nagyapó. Felállt, és felém nyújtotta a kezét. – Van valami terved holnapra?

– James még ma este visszamegy Yorkba egy legénybúcsúra, és igazából azt terveztem, hogy beugrom Whitsborough Bay-be, és körülnézek a boltokban. De nem lényeges.

– Akkor mi lenne, ha együtt töltenénk a napot? Gyere el hozzám a Vadvirág Villába, és beszélgessünk!

* * *

Amikor visszamentünk, Chloe és James még mindig élénken beszélgettek, nevettek, és beszéd közben még közelebb hajoltak egymáshoz.

– Elugrok a mosdóba – mondtam nagyapónak.

– Minden rendben? – Szürke szemében aggodalom csillogott.

Bólintottam, és megnyugtatóan mosolyogtam, de nem mertem megszólalni, nehogy elbőgjem magam. Majd holnap beszélünk. Látta. Én is láttam. Talán a teremben levők is látták.

Nagy megkönnyebbülésemre senki sem volt a mosdóban. Tettem pár kört, mélyeket lélegeztem, próbáltam visszafojtani a könnyeimet. Amikor úgy éreztem, ura vagyok a helyzetnek, az egyik mosdókagyló fölé hajoltam, és hideg vizet locsoltam az arcomra. Egy papírtörlővel megtörölköztem, megráztam a fejem a tükörből visszanéző nő láttán. Miért nem tettem több erőfeszítést? Itt álltam farmernadrágban, laza fehér felsőben, flip-flop papucsban, minimális sminkkel, a hajam laza lófarokba fogva, és nem sokban különböztem attól, ahogy általában kinézek. És ott volt Chloe… aki hozta a formáját. Elég volt egyetlen pillantás a zsúfolt teremben, és csak úgy repkedtek a szikrák. Azt a bizonyos dolgot, amit James hiányolt belőlem, épp most találta meg az unokatestvéremben. A világ összes nője közül pont benne…

Kinyitottam az ajtót, és visszamentem a terembe. A meleg és a nevetés körülölelt, és kihúztam magam. Vegyülj el! Érezd jól magad! Hamarosan megtalál, és eljátszhatod, hogy minden rendben van. Megszokhattad már.

* * *

Másnap reggel felvettem nagyapót, és átautóztunk Great Tilburybe. Sétáltunk egyet a faluban, megálltunk kacsát etetni, és közben szó sem esett Chloéról és Jamesről. De amikor nagyapó felvetette, hogy tízóraizzunk April teázójában, tudtam, hogy nem kerülgethetjük tovább a témát.

– Szóval mi a helyzet veled és Jamesszel? Mesélj – mondta, amint megkaptuk az italunkat.

– Nincs miről mesélni. Szeretem Jamest, de ő nem szeret engem. Ennyi.

– Ezt ő maga mondta?

– Három hónappal ezelőtt, Hannah és Toby esküvőjén.

– Tudja, mit érzel iránta?

A hajammal babráltam.

– Nem. Csak addig vagyunk együtt, amíg meg nem találja azt a bizonyos hiányzó szikrát valaki másban.

Nagyapó lassan kifújta a levegőt, és megrázta a fejét, miközben tejet öntött a csészéjébe.

– Tudod, mit mondogatott Nanna mindig? Ha szeretsz valamit, el kell engedned.

A vállam előregörnyedt.

– Igen. A helyzet az, hogy ismerem a mondás többi részét is, és tudom, hogy nem fog visszajönni.

– Akkor sosem volt a tiéd.

Egy könnycsepp gördült le az arcomon, és gyorsan letöröltem.

– Ezt mindig is tudtam.

– Nanna azt is mondta, hogy az illat mindig megmarad a rózsát adó kézben.

Elgondolkodva néztem rá.

– Soha életemben nem hallottam még ezt a mondást. Mit jelent?

– Ez azt jelenti, hogy a jótett, mint amilyenre szerintem most te is készülsz, előnyére válik annak, aki jót cselekszik. – Rátette a kezét az enyémre. – Lehet, hogy egy kis ideig eltart, amíg ezt megérzed, de minden…

– …okkal történik – fejeztem be a mondatot. – Tudom. És köszönöm, hogy észrevetted, mi történt tegnap este.

– Mindig mindent észrevettem rajtad. Észrevettem, ahogy mindig a háttérbe húzódsz, és hagyod, hogy a kuzinod ragyogjon. Észrevettem, mennyire fáj az anyád szájából elhangzó minden durva szó vagy pillantás, mégsem reagálsz rá. Észrevettem, ahogy lekicsinyled a saját eredményeidet, és mindenki másét felnagyítod, mintha az, amit csinálsz, nem lenne fontos. De azt akarom, hogy tudd, úgy csillogsz, mint egy gyémánt, angyalom. Ne hagyd, hogy bárki elhitesse veled az ellenkezőjét!

– Köszönöm. Nagyon kedves tőled, nagyapó – sóhajtottam, és teát töltöttem a csészéinkbe. – Nem tudom, hogy bírom ki, ha együtt látom őket.

– Nem biztos, hogy ez megtörténik. Igen, volt valami tegnap este, de a sikeres kapcsolat sokkal több fizikai vonzalomnál. Lehet, hogy nem jönnek össze, vagy ha mégis, nem biztos, hogy tartós lesz. Akkor James eltűnik mindkettőtök életéből, és te továbbléphetsz.

– Tudom. Nem szabad rögtön a legrosszabbra gondolni.

Nagyapó egy félkanálnyi cukrot tett a teájába, és lassan elkeverte.

– Mikor fogod lezárni ezt a kapcsolatot?

Lassan kifújtam a levegőt.

– Kedden együtt vacsorázunk. Akkor szakítok vele.

– Nehéz lesz, de tudod, hogy így helyes, ugye?

– Tudom, nagyapó.

Az eszem azt mondta, hogy ezt már hónapokkal ezelőtt meg kellett volna tennem, de a szívem még mindig ragaszkodott hozzá.

– Ígérd meg, hogy elengeded – kedves szürke szemével rám nézett, és megszorította a kezemet. – Találd meg az igazit!

– Úgy lesz, nagyapó. Megígérem!

* * *

Amikor hazaértem, küldtem egy sms-t Jamesnek, beszámoltam arról, milyen csodás napot töltöttem a nagyapámmal, remélem, hogy a legénybúcsú jól sikerült, és várom, hogy újra láthassam kedden. Egy helyeslő, felemelt hüvelykujj, sör és mókás arcú emoji kombinációval válaszolt. Az ágyamon feküdtem, a telefon a mellkasomon, és a veszteség érzése uralkodott el rajtam. Legközelebb, amikor találkozom Jamesszel, véget vetek ennek. Ez lesz a búcsú, vagy már úgy találkozom vele… mint Chloe barátja? Önkéntelenül megborzongtam.

6.

Másnap reggel az üresség érzésével ébredtem, tudva, hogy egy nappal közelebb vagyok ahhoz, hogy elbúcsúzzam Jamestől. Már az első pillanattól kezdve, amikor lementem a lépcsőn, hogy csináljak egy csésze teát, anyut szemmel láthatóan irritálta már a puszta jelenlétem is.

– Köszönöm, hogy beraktad tegnap a mosást – mondta, és hangjából kiérződött az irónia, ahogyan a szennyest válogatta.

– De hát te mondtad, hogy hagyjam, mert ki akarod mosni a tegnapi nadrágodat is.

– A világosakat azért kimoshattad volna.

Semmi értelme válaszolni. Ez egy tipikus vesztes helyzet, amit már túl jól ismertem. Ha kimostam volna a világos cuccokat, akkor azért reklamált volna, mert figyelmen kívül hagytam az utasításait, hogy ne mossak.

– Kérsz egy csésze teát? – kérdeztem.

– Úgy nézek ki, mintha lenne időm teázgatni?

Nyugi. Számolj el háromig…

– Mit segítsek?

– Szeretném, ha kimennél végre a konyhámból, hogy folytathassam a mosást.

– Akkor mondd, hogy mit tegyek! Bevásárlás? Takarítás?

– Ha el kell magyaráznom, mit tegyél, akkor az már nem is segítség, igaz?

Gyűlöltem ezt az értelmetlen mondatot. Valahányszor nekiláttam valaminek, amire nem kért meg, leharapta a fejemet, mert nem az ő pontos elvárásainak megfelelően tettem. Ha bevásároltam, állandóan azért szólt be, hogy rossz márkát vagy méretet vettem. Ha takarítottam, állítólag valami mindig kimaradt, és neki még egyszer meg kellett csinálnia.

Nem akartam, hogy anyám lássa rajtam, mennyire felhúzott, így gyorsan lezuhanyoztam, felöltöztem, majd beugrottam Whitsborough Bay-be, hogy kinyomtassam a nagyapó partiján készült fényképeket.

A kocsiban ülve gyorsan átnéztem a fotókat, és a szívem hevesebben dobogott minden egyes képnél, amelyen Chloe és James együtt volt. Finoman végigsimítottam James arcán, nagyot sóhajtottam, mert a veszteség élesen hasított a szívembe. Visszatettem a képeket a táskámba, és elindultam a Vadvirág Villa felé.

* * *

Csöngettem, de nem nyitott ajtót, így bementem. Nanna halála után nagyapó adott nekem egy kulcsot arra az esetre, ha nem hallaná meg a csengőt, mert éppen a kertben van.

Ahogy beléptem az előszobába, a nevét kiáltottam. Szokatlanul sötét volt a házban. Valami rossz érzés lett úrrá rajtam, amikor benyitottam a nappaliba. Miért nem húzta szét a függönyöket?

– Nagyapó! – kiáltottam.

Semmi válasz.

– Nagyapó, még mindig az ágyban lustálkodsz? Már elmúlt tizenegy óra.

Óvatosan kinyitottam a hálószoba ajtaját, de ott sem volt. A függönyök szét voltak húzva, az ágy bevetve. Mélyeket lélegeztem, próbáltam megnyugtatni hevesen dobogó szívemet.

– Nagyapó! Merre vagy? – Visszamentem a folyosóra. Lehet, hogy kihasználja a gyönyörű időt meg a napsütést, és a kertben bogarászik.

Kinyitottam a hátsó hálószoba ajtaját, hogy az ablakán keresztül kikukucskáljak a kertbe, és felsikoltottam.

Nagyapó a tegnapi ruhájában ült, feje az ágy háttámlájának támasztva. A hetvenötödik születésnapjára szóló meghívó hevert az ölében, az éjjeliszekrényen pedig egy szelet félig elfogyasztott születésnapi torta árválkodott.

– Jaj, nagyapó! – remegett az ajkam, könnyek gyűltek a szemembe, ahogy ránéztem.

Lassan odaléptem hozzá, és finoman lezártam a szemét. Nem volt szükség arra, hogy ellenőrizzem a pulzusát. Sokszor láttam már a halált, és egyértelmű volt, hogy tegnap este Nanna után ment.

– Üdvözlöm Nannát – suttogtam. Megpusziltam hűvös arcát, és levettem a szemüvegét. – Öleld meg a nevemben is, és köszönd meg, hogy még öt évig itt lehettél velem! Nagyon fogsz hiányozni!

Zokogni kezdtem, és könnyek csorogtak le az arcomról. Remegő kézzel kivettem a telefont a zsebemből. Apát akartam hívni, de tudtam, hogy először anyát illene. Végtére is nagyapó az ő apja volt. Anya szinte soha nem vette fel a telefont, amikor hívtam, és ez most sem volt másként. Apát csörgettem meg.

– Sammie, szia!

– Apa! Nagyapó meghalt. A Vadvirág Villában vagyok, és ő meghalt. Meg tudod mondani anyunak és Louise néninek? – hadartam el zokogva.

– Jaj, ne! Ó, Sammie. Jól vagy?

– Nem igazán. Ide tudsz jönni?

* * *

Nagyapó elvesztése elviselhetetlen volt. Soha nem tapasztaltam még ekkora fájdalmat. Ahelyett, hogy a veszteségünk közelebb hozott volna bennünket, további szakadékot teremtett köztünk anyuval. Érthető módon el volt keseredve, hogy ezzel a másik szülőjét is elvesztette, de megvádolt azzal, hogy meg sem próbáltam megmenteni őt. Miért nem hívtam előbb mentőt? Miért nem próbálkoztam az újraélesztéssel? Hogy merem magamat ápolónőnek nevezni? Még akkor sem tudtuk meggyőzni, amikor a boncolás igazolta, hogy nagyapó előző este súlyos szívinfarktust kapott.

A munkahelyemen is állandóan elsírtam magam. A főnököm aggódott az érzelmi állapotom miatt, és azt javasolta, hogy vegyek ki pár nap szabadságot a temetés után. Bár a betegeim szempontjából ez egyértelműen helyes döntés volt, nekem azonban nem, mert túl sok időm volt gondolkodni.

Anyám gyászszabadságot vett ki, és egyértelművé tette, hogy nem tűri el, ha ott lábatlankodom a közelében. Semmit sem tudtam jól csinálni. Felajánlottam, hogy segítek a temetés vagy a gyászvacsora szervezésében, de azt beavatkozásnak vette. Felvetettem, hogy elmegyek a Vadvirág Villába, hogy megetessem az állatokat, és rendben tartsam a kertet, de akkor meg azzal vádolt, hogy megpróbálom kisajátítani magamnak. Apa megkísérelt békét teremteni, de csak olaj volt a tűzre. Nem akartam bevonni Louise nénit, Simon bácsit és Chloét a vitánkba, ezért a következő pár napban hol Hannah-nál, hol Jamesnél voltam.

James zseniális volt. Hagyta, hogy kisírjam magam és kiengedjem magamból a fájdalmat, és mindig ott volt, amikor egy ölelésre és vigasztaló szavakra volt szükségem. Tudtam, hogy véget kell vetnem a kapcsolatunknak, de nem akkor, amikor a szívem már úgyis összetört.

A temetés előtt pár nappal, kedden visszamentem Whitsborough Bay-be. Anyám szerencsére lecsillapodott, a dühét csend váltotta fel, ami egy kicsit jobb volt.

Chloéval megírtuk a búcsúbeszédet, és apa felajánlotta, hogy felolvassa helyettünk, mert tudtuk, hogy képtelenek lennénk felolvasni. Csak úgy tudtuk anyát meggyőzni, hogy Chloe azt mondta, ő írta, én csak segítettem. Nem mintha ez számított volna valamit. Csak az számított, hogy megfelelő módon búcsúzhassunk el ettől a nagyszerű embertől.

A temetésen James mellett álltam, de ahogy apa szavait hallgattam, a nagyapóval töltött utolsó napom és a neki tett ígéretem járt a fejemben. Nem halogathatom tovább. De most nagyapótól kell elbúcsúznom, James utána következik. Hamarosan.