Robinson az őrhelyen

Demeter Attila

Tags:

Akció, kaland, sci-fi, regény, romantika, tudományos, fantasztikus, regény, Űtutazás, idegenek, űrháború, űrhajók, világvége

Akcióttt kalandttt sci-fittt regényttt romantikattt tudományosttt fantasztikusttt regényttt Űtutazásttt idegenekttt űrháborúttt űrhajókttt világvégettt

Robinson az őrhelyen

Ezeréves őrszolgálat 3.

Tudományos-fantasztikus regény

Demeter Attila

Második kiadás

2026
Minden jog fenntartva

ISBN: 6610000109708

Első fejezet – Az első csapás.

– 1 –

2159. május17.
A Robak Megszállóerők Parancsnoki Űrhajóján.

– Még várunk a császár döntésére – tájékoztatta az expedíció parancsnoka a főtárgyalót, Torant.

– Milyen taktikát kövessek addig? – kérdezte Bral, a diplomáciai testület titkára.

A gyakorlatban jól bevált módszert használták, a főtárgyaló helyett a titkár egyeztetett a meghódításra kiszemelt bolygók vezetőivel. A megalázó kapcsolat, amelynek a lényegéhez tartozott a hányaveti ügyintézés, szétzilálta az amúgy is hátrányban lévő őslakosok öntudatát.

– Húzza az időt! – hangzott a főparancsnok utasítása. – Ez a népség itt a Földön túlságosan komolyan veszi magát. A végén még igazán szembeszállnak velünk, és harcolnunk kell az új területekért. Mondhatom, az nagy szégyen lenne. Az otthoni zavaros helyzetről még nem kaptunk friss híreket, az is előfordulhat, hogy hazahívnak minket. Jobb, ha készen állunk rá, hogy távozás előtt annak rendje és módja szerint mindent elpusztítsunk.

– A kórokozót bármikor átalakíthatjuk pusztító erejűvé, és a nyakukra küldhetjük – vélekedett Bral. – Akkor aztán a mostani legyengített vírus helyett megtapasztalják majd láthatatlan hadseregünk erejét.

– Az kevés. Párezer túlélő újra építheti a civilizációt. Mindig akadhatnak néhányan, akik immunisak a fertőzéssel szemben, vagy egy elzárt helyen élnek, és megússzák a betegséget. Ha a császári hadvezetés úgy dönt, hogy otthon, a lázadók ellen veszik igénybe az erőinket, akkor nemcsak ezzel az álcázott eszközzel csapunk le. Kiirtjuk az utolsó embert is ezen a bolygón, és eltöröljük a nyomukat. Évszázadokba telhet, mire visszatérünk, és nagy kockázatot vállalnánk, ha lehetőséget hagynánk akár csak egyetlen ember túlélésére is.

– Mit számít egy vagy akár maroknyi túlélő? – szólalt meg ismét Toran, a főtárgyaló. – Elpuhult emberek nyüzsögnek odalenn. Ha páran túlélik a takarítást, nem tudják működtetni primitív technikájukat. Egymástól elvágva bolyonganának a sártekén, és lassan, a társaikról mit sem tudva kihalnak. Mire egy évezred múlva visszatérünk, nyomuk sem marad. Akkor hozzuk a telepes rabszolgákat, és miénk lesz ez a termékeny bolygó. Nem félnék a túlélőktől.

A főparancsnok arcán indulatok látszottak.

– A hagyományos stratégiánkkal szemben nem ellenkezhet, Toran. Még várunk a császár véglegesített parancsára, abból rövidesen megtudjuk őfelsége szándékát. A Föld most vagy később, de a miénk lesz, az bizonyos. A módszert pedig majd meghatározza az uralkodó. Ha azt akarja, hogy hazamenjünk, akkor egyetlen nap alatt végzünk ezekkel itt lenn, nem bízzuk a járványra a feladatot.

– Halotta? – A főtárgyaló engedelmeskedve a parancsnoknak, a titkárára nézett. – Egyelőre kivárunk, aztán amikor megismerjük a császár tervét, magától értetődő lesz a követendő protokoll.

A Föld körül keringő óriási csillaghajók gyűrűjéből kivált egy kis leszállóegység, és a főtárgyaló meg a titkára visszautazott a bolygóra, barátságosnak álcázott kolóniájuk felé. Egy ritkán lakott területen, a Tisza nevű folyó két oldalán kaptak helyet az ott élőktől. A hídfőállásra, az elmúlt évek alatt a Robak több millió katonáját telepítették le, ezalatt a helybéliek vagy semmit, vagy csak nagyon keveset sejtettek a szándékaikról. Tenni azonban semmit sem tehettek, az óriási technikai fölény a Robak oldalán állt. Ritkán emlegették ezt a tényt, a bolygólakók alárendelt szerepének érzékeltetéséhez elég volt megépíteni a felhőkig érő várost. Bárki láthatta, technikájuk messze meghaladja az őslakósok tudásszintjét.

– 2 –

„Machine” holdbázis

A Holdra épített barakkvárosban nézelődő Anna előtt teljesen betöltötte az ablakot a Föld kékes fénye. Valahányszor rápillantott, mindig ugyanott látta az anyabolygót. Sohasem nyugodott le, sohasem kelt föl, mindössze huszonnyolc naponként kivilágosodott majd elsötétült, lezajlott a földkelte és a földnyugta. Most éppen a teljes korong látszott a Hold horizontja felett, mint teleföld idején mindig.

Gábor a hírportálok között lapozgatott. A nagy monitorról levette a hangot, csak a fülébe dugott hallgatókon figyelt a riportokhoz fűzött kommentárokra. Kímélte felesége idegeit a hírcsatornák váltogatásával járó akusztikus káosztól.

– Mi történik a világban? – érdeklődött a terminál felé biccentve az asszony.

– Csak a szokásos – felelte a férje. – A celebek ócsárolják egymást, a gazdasági szakértők rémségeket jósolnak, a nagyközönség a fogadóirodákba hordja a pénzét, az orvosok egyre jobban aggódnak.

– Nagy a káosz a járvány miatt?

– Zsúfoltak a kórházak. Sok gyerek betegszik meg egyelőre többnyire Amerikában.

– Meggyógyul mind. Ugye?

– Szerencsére! Viszont az új betegeknek már alig jut hely, az orvosok és ápolók kimerültek.

Anna csuklóján megrezdült a telefon.

– Tibor hív – mondta, és bekapcsolta a vetítést.

– Sziasztok! – A képgenerátor vetítőmezejében kibomló hologramról a fiuk köszöntötte a két öreget. – Hogy vagytok?

– Remekül – válaszolt Anna. – Itt minden megy a szokott módon, persze változatlanul nehezen viseljük a kéthetes éjszakákat és nappalokat.

– Szia, nagyi! – nyújtózkodott be a képbe Klárika, az ötéves unoka. – Mikor jöttök le végre?

– Maradt még dolgunk – felelte a nagymama. – Látom, jó a kedved.

– Ági néni elvitt minket Danival az Állatkertbe – újságolta a csöppség.

– Anya is veletek ment?

Klárika szája duzzogósra görbült.

– Anya mostanában mindig csak dolgozik.

Tibor ölébe vette a kislányt, és gyengéden rászólt.

– Hadd váltsak még pár szót a nagyival! Utána beszélgethettek.

– Nehogy elbújj! – A kislány a mutatóujjával tréfásan megfenyegette Annát, és lecsusszant az apja öléből.

– Zsuzsa most sincs otthon? – kérdezte az asszony a menye után érdeklődve.

– Tényleg többet dolgozik a szokásosnál – felelte Tibor. – Ezzel az istenverte járvánnyal bajlódik az egész kompánia. Ezért vállalta Ágnes, hogy elszórakoztatja egy napig a két gyereket.

– Igazán rendes dolog a sógornődtől.

– Nem tudom, miképp sikerült erre időt szakítania – csodálkozott Tibor. – A tárgyalások közben valószínűleg neki is jól esik a kikapcsolódás. Azt meséli, néha borzasztóan nehezen ért szót a csillagokból érkezettekkel.

– Van legalább haszna az alkudozásnak?

– Kevés. Szerintem élvezik, hogy messze előttünk járnak a tudományukkal, és káprázunk a műszaki teljesítményüktől.

– Gondolod, azért jöttek, hogy hencegjenek?

– A fene tudja, miért jöttek – vonogatta a vállát Tibor. – Ágnestől azt hallottam, hogy a kéréseik listája jóval hosszabb a segítő szándékuknál.

Gábornak elkalandoztak a gondolatai, alig figyelt a fia szavaira. Miközben kikapcsolta személyes terminálját, azon törte a fejét, sikerül-e végre a megszokott úttól eltérően, valahogy kívülről bejutni a Búrába, és szóra bírhatják-e végre a Gépet, amelyik százötven éve alig nyújt segítséget az embereknek és személy szerint kettőjüknek, a két Őrzőnek, Annának és neki.

Akkor tért vissza figyelmével a távbeszélőn folytatott beszélgetéshez, amikor Klárika elunta a felnőttek hiábavalónak tűnő diskurzusát, és visszakapaszkodott apja ölébe.

– Dani az év végén kapott egy négyest – árulkodott.

Nagyapja megtartotta magának a véleményét erről a négyesről, az életet többszörösen megélve méltánytalanul dorgálná nagyobbik unokáját. Emlékezett az első érettségijére, akkor még hármas is került az indexébe. Annyira régen történt, hogy úgy is nehezen emlékezett rá, ha erősen törte a fejét. Kétszáz év telt el azóta. A huszadik század derekától elmúlt másfél évszázad alatt a négy teljes emberöltő egyikét, az első ötven esztendőt kétszer élték végig, akkor lettek Őrzők.

– 3 –

2159. június 3.
Föld, California, Santo Domingo
Szent Anna Kórház

Suzanne nővér a szolgálat vége felé fáradtan nyitott be a háromszáznégyes kórterembe. Nem számított rá, hogy bármi rendkívüli dolog fogadná, de mindjárt az ajtóban megérezte a bajt.

Három fekhelyen, mély álmukban egyenletesen szuszogtak a gyerekek, a negyedik ágyon betegeskedő hatéves Kyra furcsán viselkedett. Dobálta magát, és szokatlanul gyorsan kapkodta a levegőt.

Suzanne bekapcsolta az ágy fejénél lévő tompított világítást, és megtapintotta a kislány homlokát.

– Mama – nyöszörgött félig kábultan a beteg. – Melegem van.

– Mindjárt segítek. – A nővér a kislány homlokára tette a hőmérőt, aztán leolvasta, és megállapította, hogy tényleg baj van. A gyereknek harminckilenc nyolcra felment a láza.

– Doktor! – szólt bele halkan a kommunikátorba. – Jöjjön gyorsan a háromszáznégyesbe! Az egyik betegnek magas a láza.

Sloan doktor a pihenőben feltápászkodott az ágyáról, aztán gyorsan kidörgölte a szeméből az álmot, és futólépésben indult a kórterem felé.

– Kinek ment fel a láza? – kérdezte lihegését visszafogva.

– Kyrának – tájékoztatta a nővér. – Harminckilenc nyolcat mértem.

– Az tényleg sok. Vizezzen be egy lepedőt! Amíg maga végez, addig adok neki lázcsillapítót.

Suzanne előkapta a szekrényből a tartaléknak odakészített ágyneműt, és a csapot langyos hőfokra állította. Amikor a folyóvíz alatt a lepedő átnedvesedett, kicsavarta belőle a felesleget, aztán félbehajtotta.

A mosdó csobogásától nem hallotta, mikor szisszent a fecskendő, de biztos lehetett benne, hogy amíg ő a csapnál tevékenykedett, a doktor elvégezte a maga dolgát, és beadta a lázcsillapítót.

– Megemelem a gyereket, maga tegye alá a borogatást! – javasolta Sloan, és gyengéden felkapta a félálomban szendergő kislányt.

Suzanne gyors mozdulatokkal leterítette az ágyra a vizes ruhát, aztán lekapta a gyerekről a hálóinget. A doktor ugyanolyan vigyázva, mint ahogy korábban felemelte, visszafektette Kyrát az ágyra.

– Mama! – kiáltott fel a lány a lázas testéhez képest nedves és hideg lepedő érintésekor. A kiáltás alig hallatszott erősebben, mint az előbbi nyöszörgés. – Nagyon hideg! Fázom. – Fogai összekoccantak, didergett.

– Ez segít – nyugtatgatta Suzanne, és közben átvillant az agyán, hogy háromszáz évvel Doktor Priessnitz halála után igazán ideje lenne, ha a kutatók végre a vizesborogatásnál hatékonyabb, de kevésbé kellemetlen hűtési módszert találnának ki.

– Anya! Ugye nem halok meg? – nyögte a kislány, és belekapaszkodott Suzanne kezébe.

– Ne beszélj csacsiságot! – csitította őt az orvos.

– Mondd, hogy nem halok meg! – kérlelte őket a kislány.

– Azt hiszi, az anyjával beszél – súgta a nővérnek a doktor.

– Nem halsz meg kicsim. – A nővér nagyot nyelt, és visszafojtotta könnyeit. Nem érkezett még hír arról, hogy valaki ebben a betegségben meghalhat, de arról sem, hogy az ismeretlen kór negyven fokos lázzal járna.

– Mérje meg újra a hőmérsékletét! – utasította őt pár perc elteltével Sloan.

Suzanne megint feltette a hőmérőt a kislány homlokára, és elborzadva látta, hogy egy tizeddel magasabb, mint amennyit korábban mért.

– Pillanatokon belül begörcsöl – mondta az orvosnak.

– Adok neki még egy injekciót. – A doktor előkapta a fecskendőt, és egy halk szisszenéssel újabb dózist lőtt a kislány vállába.

– Annyi csillapító van benne, mint egy felnőttben.

– Ennek muszáj hatni – vélekedett a nővér.

A kis test megborzongott, azután folyamatos reszketéssé alakult a pillanatnyi rándulás. Nem tudták, hogy ez a lázgörcs kezdete vagy azt jelzi, Kyra fázik a hidegborogatástól.

Az előbb felhelyezett hőmérőlapka még mindig kislány homlokára simult, és most enyhén csökkenő lázról számolt be.

– Hála istennek, megy lefelé – állapította meg Sloan. – Nem hagyhatjuk abba a hűtést, cserélje ki a priznicet!

A nővér széthajtotta a vizes ruhát. Míg Sloan megemelte a beteget, gyorsan lerántotta az ágyról a régi borogatást. A vászon egészen átforrósodott a beteg testétől.

Suzanne fürge mozdulatokkal újranedvesítette, aztán kicsavarta, ismét kisimította, majd összehajtotta a lepedőt. A gyermek ezalatt látszólag élettelenül csüngött az orvos karjában. Keze, lába ernyedten lógott, a feje csak azért nem bicsaklott hátra, mert Sloan a vállának támasztotta.

– Jövök már – a nővér határozott mozdulatokkal terítette le újra a vizes ruhát az átnedvesedett ágyra.

– Nem nehéz – mondta az orvos. – Az elmúlt napokban nagyon lefogyott.

A gyerek bordái valóban átütöttek vékony, elfehéredett bőrén, a kis lámpa gyenge fényében teste szinte elveszett az orvos karjaiban.

Megint begöngyölték őt a nedves ruhába.

– Nagyon fázom – panaszkodott a dideregő Kyra. Most látszólag teljesen éberen feküdt, de a tudatát alighanem zavarta a láz, mert úgy nézett a nővérre, mintha határozottan felismerné benne az édesanyját. – Tommy nem betegedett meg?

Suzanne fájdalmas gondolatok között vette magára Kyra anyjának szerepét.

– Semmi baja az öcsédnek. Te is meggyógyulsz nemsokára.

– Én még csak hatéves vagyok – panaszkodott a kislány. – Ilyen fiatalon nem szoktak meghalni a gyerekek. Ugye?

– Meggyógyulsz, meglátod – vigasztalta az orvos.

– Tudom, apa – Kyra behunyta a szemét, és elaludt.

Pár percig még álltak az ágya felett, aztán látták, hogy az álom nyugodtnak ígérkezik, a doktor távozni készült.

– Félóránként cserélje rajta a borogatást! – mondta, és visszament a pihenőszobába.

– 4 –

Suzanne a szolgálat átadására készült.

– Kyrának nagyon felment a láza – tájékoztatta a délelőttöst. – Sloan doktor rengeteg lázcsillapítót adott neki, én pedig egész éjjel borogattam, most félórája harmincnyolc alatti hőmérsékletet mértem.

– Megnézem – felelte Donna nővér, a váltótárs, és ujjhegyével a lebegőmonitorra bökött.

– Istenem! – Suzanne a társával együtt figyelte a levegőben úszó képet, feljajdult, aztán gyorsan a mikrofonhoz hajolt. – Sloan doktor azonnal jöjjön a háromszáznégyesbe! – A kamera által közvetített kép meggyőzte őket arról, nincs vesztegetni való idejük. Együtt futottak a kórterem felé.

Kyra fájdalmas görcsbe merevedve, kicsavarodott testtartásban feküdt a takarón.

– Mama! – nyöszörögte. – Mama!

– Itt vagyok drágám – térdelt le mellé Suzanne, közben ujjaival megkereste a kislány pulzusát, amely sebesen kalapált a vékony csukló elfehéredett bőre alatt.

Donna gyengéd masszírozással próbálta kilazítani a merev izmokat, hátha attól enyhül a görcs által okozott fájdalom. Igyekezete alig hozott eredményt. – Nagyon magas a láza – közölte. – Most negyven foknál több.

Kyra reszketett, összekoccanó fogai jelezték, hogy fázik.

– Tegyék szabaddá a vállát! – utasította őket a lihegve érkező orvos, és a kezében ismét megcsillant az automata-fecskendő.

– Készítsenek ide infúziót, másként aligha boldogulunk! – az egyik nővér szaladt a króm állványért, a másik az oldatot készítette elő.

Az ágyhoz tartozó szíjakkal lekötözték a beteget, nehogy öntudatlanul kárt tegyen magában, és nézték, ahogy Sloan minden felesleges fájdalmat kerülve megkeresi Kyra vénáját, és beszúrja a tűt.

A csepegő folyadék többféle gyógyító anyagot tartalmazott, minden használhatót beletettek a kórház gyógyszerkészletéből.

– Kösse rá műszereket a betegre! – intett a délelőttös nővérnek a doktor.

Donna odatolta a kis kocsit a súlyos betegekre ügyelő rendszer készülékeivel. Felcsíptette a kislány ujjára, csuklójára, mellkasára az érzékelőket, Suzanne a nyákszívó csöveket illesztette a helyére. A gyermeket elborították a testére kapcsolt receptorok.

– Értesítsük a szüleit? – kérdezte Donna nővér. – Ettől a betegségtől, ennyire rossz állapotban még senkit sem láttam.

– Azt ajánlom, igen – felelte Sloan. – Szóljon be az irodába, hogy figyelmeztessék a szülőket a páciens állapotára.

Donna fáradtan támaszkodott az ágy végére.

Suzanne az ajtóból még vetett egy aggódó pillantást a vezetékekkel meg csövekkel elborított kislányra, aztán kiment a folyosó közepén álló pulthoz.

Úgy látszott, mindenkinek megvan az elfoglaltsága, így maga nézte ki az adatlapról a gyerek anyjának számát, és reménykedett, hogy nem álmából riasztja az asszonyt, aztán beütötte a kódot a készülékbe.

– 5 –

2159. június 4.

Suzanne még megtudakolta az osztály főnővérétől, maradjon-e túlórázni, aztán visszatért a kórterembe. Alig pár percre távozott, és visszatérve azt látta, az állapot sokkal rosszabb lett annál, mint amikor a beszélgetés miatt kiment a recepcióra. A kettes ágyon addig nyugodtan fekvő Lana láztól égő arccal hánykolódott a helyén, Kyra állapota drámai sebességgel válságosra fordult. Kis testét újabb görcsök feszítették, a csuklóját és bokáját rögzítő szíjak feszesen vágtak bele elvékonyodott végtagjaiba. Fejét előbb jobbra-balra csapkodta, aztán hátrafeszítette, mintha szét akarná lapítani a párnáját.

– Mama! Mama! – nyöszörögte. Kiáltásnak szánt hangja egészen halkan szólt, maradék energiáit elhasználta a haszontalan vonaglásra.

A doktor kapkodva kutatott egy jegyzékben, a nyugtatók listáját böngészte. Mivel eddig szinte minden elérhető szert felhasznált, alig maradt lehetősége újabb injekció összeállítására.

– Azon töprengek – gondolkodott félhangosan – fájdalomcsillapító helyett adjak-e neki kábítószert.

– Ha rosszul számolja ki az adagot, azzal a halálát okozhatjuk – folytatta az elmélkedést Suzanne.

Inkább lemondtak a kockázatos lehetőségről. Elkeseredtek tehetetlenségükben, szorongva nézték a kislány vergődését.

A beteg hangja egyre felismerhetetlenebb lett, aztán rekedt gurgulázássá alakult, a szájából véres hab buggyant elő.

– Ilyet még nem láttam – szörnyülködött a doktor. – Ez a betegség idáig minden esetben megállt a néhány napos erős láznál, és aztán szépen visszavonult, majd nyom nélkül gyógyult.

– Valahogyan mutálódott a vírus – elmélkedett a nővér.

– Ha ez igaz, akkor nagyon gonosz módon változott – felelte az orvos. – Tegyen a szájába egy gumilabdát, mert még leharapja a nyelvét!

Donna nővér elővette az epilepsziás rohamokhoz használt szájpecket, a labdácska meggátolja a rágó izmok görcsét, és lehetetlenné teszi, hogy a beteg leharapja a saját nyelvét. A véres hab arról tájékoztatta őket, hogy a gyerek szájában máris keletkezett sérülés.

Kyra egyre erősebben dobálta magát, a feje fölé vetített monitorról pedig egyre rémisztőbb számokat olvashattak le. A pulzus száguldott, kétszáz felé jártak a számok, a vérnyomás száznyolcvan felett lüktetett az ereiben, a hőmérséklete közeledett a kritikus negyvenkét fokhoz. Szemei kifordultak, a fehérjében néhány érszál megpattant, és pirosra változtatta az egész szemgolyót.

– Istenem! – suttogta Suzanne. Tízéves munkaviszonya alatt látott már néhány haldokló gyermeket. Hiába próbált hozzáedződni a tragédiákhoz, minden esetben készületlenül érte, ha valamelyik súlyosan sérült, vagy netán gyógyíthatatlan betegségben szenvedő kisfiúról, kislányról kiderült, nem hagyja el élve a kórházat.

Látta a szörnyű rohamot, amellyel szemben nincs gyógyszerük, és elfogta a kétségbeesés. Becsülettel megdolgozott minden ágyban fekvőért, és mindent megtett annak érdekében, hogy a kicsik ne szenvedjenek a kórtól még akkor sem, ha a betegség után elkerülhetetlenül bekövetkezett a vég. Most tehetetlenül álltak a kíméletlen tünetekkel szemben. Kyra sorsa olyan hirtelenül változott kínzó, de különben kevéssé veszélyes kórból halálos kimenetelű drámává, hogy szakmailag és lelkileg egyaránt váratlanul érte őt a tragédia.

Az eddigiekben még sohasem látott ilyen pusztító erejű görcsöt. Minden alkalommal sikerült annyira csökkenteni a rohamok hatását, hogy a betegnek legalább fájdalmai ne legyenek. Egyébként sem ismert olyan kórt, amelyik így mutatkozott meg. Az influenzához hasonló járványok általában magas lázzal, légúti bántalmakkal és végtagfájdalmakkal jelentkeztek. A habzó száj és a heves izomrángások vagy rettenetes görcsök semmilyen ismert járvány leírásában nem szerepeltek.

– Mit tehetnénk doktor? – kérdezte.

– Semmit – ismerte be Sloan.

– Lehet, hogy meghal a beteg, és közben bénán, szerencsétlenkedve szemléljük, a gyötrődését?

– Most tapasztalom először azt, hogy a gyógyszereink ennyire hatástalanok lennének egy betegség ellen.

– Miféle járvány ez? – kérdezte Donna nővér ugyancsak letörten.

– Fogalmam sincs – a doktor fájdalmas arccal, és tehetetlenül állt a gyerek lábánál, a monitort figyelte. A grafikonokról egyre ijesztőbb adatokat olvastak le.

– Nem tudom, mi tartja még mindig életben – tanakodott a doktor. – Olyan ez az egész, mintha a betegség kizárólag azért hagyná vergődni a gyermeket, hogy minél hosszabbra nyújthassa szenvedéseit.

A görcs egyre hevesebb rándulásokban nyilvánult meg, a hangos nyögésből fájdalmas és hangos sikoltások lettek. A kórterem többi betege közül kettő rémülten és némán hallgatta a gyötrelmek hangjait, és gyermeki félelemmel próbálták meg kitalálni, mi történik az elfüggönyözött ágyon.

Lana, a negyedik beteg lassan készült arra, hogy rálépjen a félelmetes útra, amely a végső kifejlethez, a halálos görcshöz vezet. Az ő ágya mellett egy másik csapat próbálkozott elejét venni a dráma kiteljesedését pontosan olyan kevés sikerrel, mint amennyivel a Kyra ágya körül dolgozó orvos és a nővérek kísérleteztek.

Nyolc óra után kevéssel egy hatalmas sikoltással, Kyra a végtagjait rögzítő szíjakat szaggatva megfeszítette a testét, majd elernyedt.

– Hol talál ennyi energiát ezekhez a rohamokhoz ebben a kis testben ez a betegség? – kérdezte Donna.

– Semmi másra sem használja az energiatartalékait, csak erre a rettenetes hánykolódásra – felelte a doki.

Kyra feje az utolsó görcsös mozdulat után félrebillent, és a szájából bugyborékoló véres hab csorgása megszűnt. Addig nyugtalan zihálása megállt, az egész test ellazult. Karjai élettelenül lógtak a béklyók között, az ágy két oldalán. Magasra húzott térdei félrebillentek, azután lehuppantak a matracra.

– Nincs pulzus! – horkant fel Suzanne. A monitoron az összes adat a hirtelen beállt halálról árulkodott.

– Újraélesztés! – adta ki az utasítást a doktor, és megkezdődött az utolsó ütközet Kyra életéért.

A géporvos rátapasztotta a zselével borított elektródákat a kislány mellére, aztán arcára borította a lélegeztető maszkot, élénkítő szereket töltött az infúzióba, de hiába.

A készülékből érkező elektromos impulzusokra a gyermek még válaszolt néhány rándulással, a monitor továbbra sem mutatott egyebet, csak a halál nyugalmát.

Gyorsan letelt az újra élesztés reményében végigkapkodott pár perc, aztán a többi feleslegesen elpocsékolt, de a biztonság miatt tartalékolt idő is elfogyott.

Suzanne a könnyeivel küszködött. Eltávolította Kyra testéről a készülékek végződéseit beismerve a tudomány tehetetlenségét a kórral szemben.

A csapnál megmosta a kezét, és szipogva elhagyta a kórtermet. Távozáskor még látta, hogy Lana ágya mellett lassan ugyanaz a katasztrófát jelentő állapot alakult ki, amellyel két órán keresztül ők hárman szembesültek Kyra esetében. Ajkait rágva sietett végig a folyosón, könnyein át látta megérkezni Kyra édesanyját a liftből. Nem maradt hozzá ereje, hogy szembenézzen az asszonnyal. Befordult a mosdóba, leroskadt az egyik vécé ülőkéjére és keserves sírásra fakadt.

Második fejezet – Életre, halálra

– 1 –

2159. június 5. Budapest

Zsuzsa belépett a gyerekszobába, és rettenetes kép tárult a szeme elé. A fia félrenyaklott fejjel, a falnak dőlve hevert, testéből vékony patakban csordogált a szőnyeg rojtjai felé a vér, sisakja két méterrel távolabb, a szétszóródott roncsok között billegett a padlón. A romhalmaz nagy területen fedte be a szoba padlóját, a szőnyeget és minden vízszintes felületet. Jutott a füstölgő, vért vagy üzemanyagot szivárogtató maradványokból az ágytakaróra, a székekre meg az asztalra is. A távolból sziréna vijjogása hallatszott, és a gyerek mellsebéből eredő vérpatak lassan elérte az ágy lábát.

A pusztítás olyan képet festett, mint egy bombatámadás helyszíne.

Zsuzsa felsóhajtott, a géphez ment, és kikapcsolta.

– Megint ezzel játszottál! – korholta Danikát. A fiú tízéves gyerekhez méltóan duzzogva, nyafogva tápászkodott fel kényelmetlen fekvéséből.

– Miért kapcsoltad ki? – dühöngött. – Így nem tudom meg az eredményt.

– Épp eleget szórakoztál vele! Keress magadnak más játékot! – nézte a romhalmazt, amint a kapcsoló alaphelyzetbe állítása után a vártnál ugyan kicsit lassabban, végül mégis eltűnt a szobából. Szerencsére a vér is illúzió, mint a többi borzalom, ezért a baleset következményei nyomtalanul távoztak a holografikus vetítés leállítása után.

Dohogása közben meg sem fordult a fejében, hogy a rémségek, amelyeket a készüléket gyártó cég programozói építettek be a készülék szoftverébe, csupán árnyképei a ráváró valódi szörnyűségeknek. Nem sejtette, hogy a közeljövőben a virtuális borzalmaknál, mint a számítógépes felületen gyilkos látszatot keltő autós üldözés, elképzelhetetlenül nagyobb iszonyattal néz majd szembe az egész emberiség.

– Az utolsó körben végig villogott a sárga lámpa – nyafogott tovább a gyerek. A nyaka egy kicsit még mindig mereven állt a kényelmetlen fekvéstől. A játékban sérthetetlenül vett részt, ám a versenypálya, ha korlátozottan is, de átadta a testnek az élményből fakadó érzéseket. Ettől lett igazán valósághű a viadal.

– Örülnék, ha ritkábban használnád ezt a programot, és kevésbé rajonganál a sárga villogóért – korholta tovább az anyja.

– A többiek is ezt játsszák – tiltakozott Danika kitartóan. – Lekapcsoltál a hálóról, és most nem kerülhetek fel az eredményjelzőre! Az egész osztály láthatna.

– A legförtelmesebb bukással! Ugye? – nézett rá Zsuzsa. – Máskor csatold be rendesen a sisakodat, és nem esel ki a verseny közepén! Igaz, akkor lemaradsz a legvéresebb hullák listájáról. Jobban tennéd, ha lemondanál erről a dicsőségről.

Tovább mérgelődött volna, de a csuklóján megrezdült a kommunikátor kijelzője. Újabb bosszúságot sejtett. – Ki a csuda keres ilyenkor? – megnézte a feliratot, aztán fogadta a hívást.

– Itt vagyok. – Békés arcot erőltetett magára. Mégsem tárgyalhat a főnökével ugyanazon a hangon, amivel kis kamaszfiát nevelgeti.

– Ne haragudj, hogy zavarlak! – kért elnézést mosolynak számító fintorral Gonda főorvos, a felettese. – Szükségem van rád.

– Abban maradtunk, hogy a délutánom szabad és csak este megyek be a rendelőbe, a járó betegeket ellátni.

– Küldök egy helyettest, az ellátja helyetted a körzetet – engesztelte Gonda. – Terjed a járvány, itt a helyed a tanácskozáson.

– Összeül végre a válságstáb? – morgolódott Zsuzsa.

– Ez csúszott ki a számon? – kérdezte megfontoltan a főorvos. – Mondjuk inkább úgy, nyomatékosan kértek, hogy mind a ketten vegyünk részt a megbeszélésen.

– Mi történt? – Zsuzsa beszéd közben elhagyta a gyerekszobát, benyitott a nappaliba, és lehuppant egy fotelba. Főnöke holografikus arca eközben állandó távolságra lebegett a szeme előtt, és komor ábrázatából ítélve kétségtelennek látszott, hogy fontos dologról van szó.

– Nekivadult a járvány. Pesten átlépte az tízezret a megbetegedések száma – Gonda sötét tekintetéből aggodalom villant. – Be tudsz jönni?

– Persze – nyögte ki kényszerű engedelmességgel Zsuzsa. Magában végiggondolta, hogy a kislány még az óvodában van, és Danika egyedül lesz, ha ő elmegy itthonról.

– Köszönöm – mondta a főnök, és bontotta a vonalat.

Zsuzsa sejtette, Tibor alighanem későn érkezik meg a munkából, de valahogy mégis megoldja a gyerek őrizetét. Sikerülni fog, ahogy eddig sikerült. Néhanapján valamelyik ismerős szülőt szokta megkérni a gyermekek felügyeletére, máskor pedig a húga a megoldás kulcsa. Ágnes, ha ideje engedi, szívesen vigyáz a két gyerekre. Mostanában sajnos a szokottnál több gondot okoztak a sógornőjének az idegenek, nem tudhatta, számíthat-e rá a mai alkalommal.

– 2 –

Tibor eligazította a bányamunkásokat, és végre elhagyhatta az aknát. A legfelső szinten megállt a lift, és nagy sóhajjal rakta el a szekrényébe a főnöki jogokat szimbolizáló piros kobakot meg a védőfelszerelés többi darabját. Köpenyét ledobva végre utcai ruhába öltözött, és elindult a parkoló felé. Sietett, hiszen a gyerek várja az óvodában. Nem hagyhatta cserben a feleségét, amikor a járvánnyal viaskodik a kórházban.

A recepciós gyors mozdulattal ugrott ki a pultja mögül, és eléggé feleslegesen kitárta előtte a felszínre vezető átjárót. Az ajtó automatikusan nyílott és csukódott, a portás hiábavaló buzgóságból nyomkodta a gombokat a tulajdonos távozását segítve.

– Viszlát! – köszönt el Tibor az őrtől. A kapus egy könnyű meghajlással vett búcsút a hőbánya tulajdonosától.

– Viszont látásra Pataki úr!

Tibor általában távol tartotta magát a megalázkodó emberektől. A portás nagy hajcihőt csapott körülötte, és ő most sem értékelte a tüsténkedést. A felszín alatt több száz méter mélyen dolgozó munkatársait tartotta fontosnak. Az akna mélyén a hőmérséklet meghaladja az ötven fokot, és a munka valóban embert próbáló feladat.

Hőbányásznak születni kell, nem gyerekjáték a föld alatt hatszáz méter mélyre épült platformról lefúrni további sok százméteres, néha kilométernél hosszabb lyukakat a földbe. A legalsó szinten hatvan centi átmérőjű karbonil csöveket préseltek a talajba, azon lopták el a száz foknál forróbb vízzel együtt a föld belsejének energiáját. Ebből éltek a Pataki Művek tulajdonosai és alkalmazottai.

Békésmegye északi részén három nagykiterjedésű hőkút-rendszert birtokolt a család. Tibor szülei visszavonultak a cég vezetésétől, és a hobbijuknak éltek, a Holdon kutattak a titokzatos bázison. A cég vezetése a fiuk vállán nyugodott, ő irányította a bányákat. A szíve mélyén néha apró tüskének érezte a bázissal kapcsolatos hatalmas titkolózást, úgy vélte, megtisztelhetnék az öregek a gyereküket, és feloldhatnák előtte a magukra vállalt titoktartás kötelezettségét. A csekély sérelemért azonban bőséges kárpótlást jelentettek a munkában és az üzleti életben elért sikerek. A vállalkozás többfelé terjeszkedett. Energiatermeléssel azóta foglalkoztak, mióta a technológia létezett, vagyis lassan ötven éve. Alig másfél évtizede a Dél-Afrikai importból beszerzett gépelemek ára az égbe szökött, hát elkezdték a hőbányászathoz tartozó eszközök és berendezések gyártását is. Az eltelt évek alatt változott a helyzet, ma ők szállítanak külföldre, és az akkori gyártók bánják, hogy a rövid távú haszonszerzés miatt rákényszerítették a régi vevőt az energiatermelő egységek építésére.

Az utóbbi években többször telepítettek energiablokkokat távoli megrendelésre, a legutóbbi nagyberuházást két éve fejezték be. Akkor az első mélytengeri kutatóállomás, az óceán fenekén épülő Jacques Cousteau kupola energiaellátását építették meg az Azori-szigetek mellett.

Most, amikor Tibor kilépett az épületből, a képébe vágott a szokatlanul hideg eső.

– Majdnem annyi víz vesz körül, mint két éve az óceán fenekén – gondolta, és útnak indult a kocsija felé. A sűrű pászmákban záporozó hideg permet eltakarta előle a bejárat mögötti üzemépületeket. Megbánta, hogy az autót nem a folyosó végén, a tulajdonosnak fenntartott fedett garázsban hagyta, hanem kinn az épület előtt, majdnem száz méterre az ajtótól.

– Ronggyá ázok, mire odaérek – gondolta, és futásnak eredt.

Az autó készségesen kitárta előtte az ajtaját, kis ereszt emelt a feje fölé, amíg lerázta a zakójáról meg a táskájáról a vizet. A jéghideg esőben az egész nem ért semmit. A ferdén zuhogó hideg zápor a kocsi nyitott ajtaján keresztül bevert az ülésre, és eláztatta a kárpitot.

Tibor mérgelődött.

– Mintha a tél végén járnánk!

Végre becsapódott mellette az ajtó, és kívül rekedtek az időjárásból származó bosszúságok. Az üveg másodpercek alatt vastag páraköpenyt vett magára, de ezt pillanatnyilag lényegtelennek tartotta. A hazafelé vezető útra munkát tervezett magának, és nem törődött az átláthatatlan szélvédővel. A mélyben eltöltött órák után pihentető, ha a nyári délután napsütése kíséri haza, sajnos az előrejelzések ezúttal mást ígértek, lemondhat a jó hangulatról. Az időjárás adománya lesz, ha a Tisza környékén járva eloszlanak a felhők, és Szolnok táján eláll az eső.

Elhelyezkedett az ülésen, és a fedélzeti számítógépnek megadta az otthoni címet. A jármű egy arasszal az aszfalt fölé emelkedett, és hasítani kezdte a levegőt.

Tibor büszkeségének tartotta ezt a kocsit, kamaszkorában erről az autóról álmodozott. A színétől kezdve az üléshuzaton át a beépített ketyerékig minden olyan, amilyenre vágyott. Kapott kocsit korábban is, azzal járt középiskolába, az hűségesen szolgálta diákjárgányként. Az egyszerű kisautó a városi forgalomban jól működött, és később megautóztathatta benne a barátnőit a Budai Hegyekben, különösebben azonban nem büszkélkedhetett vele. Mindenki olyat használt, mi okból büszkélkedett volna?

Egyetemi évei alatt aztán a tanulás mellett munkába állt a családi vállalkozásnál, és akkor az apja a huszonegyedik születésnapjára felkínálta, válasszon magának tetszőleges járművet. Megkapta ezt a tűzpiros, méregdrága autót, és még most is azon járt. A benne ülőknek útközben luxuskörülményeket nyújtó verda elmúlt tíz éves, de még mindig kiválónak számított.

Indulás után, pihenésképpen a híroldalakat lapozgatta. A Napi Frissnél állapodott meg.

– Bezárták az utolsó budapesti benzinkutat – jelentette a harmincas szőke az aktuális információt.

– Kit érdekelnek a benzinkutak? – dünnyögött magában Tibor.

– Az utolsó robbanómotorral hajtott autót húsz évvel ezelőtt adták el az országban – olvasta tovább a bemondónő. – Mára megfizethetetlenné vált a folyékony üzemanyagot kínáló töltőállomás üzemeltetése, mostantól csupán rendelésre kapható a régi típusú hajtóanyag.

A házhozszállítással foglalkozó cég hívószámai a kép alján futottak egy szürke csíkon.

– Elég ebből a marhaságból! – adott hangot elégedetlenségének Tibor. A készülék észlelte a felhasználó kívánságát, készségesen átváltott az egyéb hírek ismertetésére.

– Délután folytatódnak a tárgyalások az idegenek és a kormány képviselője között – a csinos bemondónő a kamerába mosolygott, mintha jó hírt újságolna. – A kormány várhatóan nem enged a csillagjövevények követelésének, amely szerint a föld termőterületének negyedéről származó élelmet kizárólag a vendégek beszerzőiknek ajánlhatjuk fel.

Utálta a rosszhíreket, ezért kilépett a hírportálról, a bemondónő arca elenyészett a szélvédőn. Tibornak és az egész világnak bőven akadt gondja a követelések nélkül, ezért nem vágyott a róluk szóló hírekre. Állandóan maga körül érezte a jövevények jelenlétét, beleette magát a mindennapokba nyomasztó technikai fölényük és annak a tudata, ezt akár fenyegetésnek is tekinthetik. Ágnes, a feleségének húga elégszer panaszkodott arról, mennyire nehezen boldogul a magukat Robaknak nevező idegenekkel. A saját elnevezésük értelmét sem tisztázták rendesen. Ez a szó fedte a csillagrendszerük nevét, a társadalmukat, az ott élők összességét, a hadseregüket és még ki tudja mi mindent. Ők nyilván rendszerezték magukban a jelentéseket, és mindig tudták, miről esik szó.

Tibor hazafelé tényleg másról kívánt hallani.

Tétovázott, még keresgélte az átvizsgálásra váró tervrajzot. A fedélzeti számítógép várakozó üzemmódba kapcsolt, és átlátszóvá tette az ablakot a hírportál helyén.

A bemelegedő kocsiban leszáradt a pára az üvegről, azon keresztül akadálytalanul nézhette a környező tájat. Jobb kéz felől csillogó mezőként terült el Újbékés föld alá épített házaival, és a lakásokat bevilágító fényszívó ablakokkal. A nagy felületű üvegtáblák még esőben is szemet kápráztatóan szikráztak. Balkéz felől úgy meredeztek az ég felé az idegenek hivalkodó és terebélyes toronyépületei, mintha a mesebeli üveghegy kristályerdeje növekedne a távolban.

Bosszankodva gondolt arra, az imént kikapcsolta a jövevényekről meg az általuk az emberiségre rótt terhekről szóló híreket, és végül mégis az ő ronda építményeiket nézegeti. Eleinte, a jövevények érkezése után úgy látszott, a politikai világ közepévé lesz a kis ország, ahol letelepedtek, később kiderült, szó sincs erről. A nagyhatalmak úgy vélték, megfelelő nyomásra a kis ország átenged a területéből egy részt, és a többség megmenekülhet az idegenek jelenlétének kényelmetlenségeitől.

– 3 –

2159. június 9.

Ágnes csendben állt az egész falon végighúzódó hatalmas panorámaablaknál. A csillagokból jött idegenek a hatalmas felhőkarcoló legfelső emeletén alakították ki azt a tárgyalóhelyiséget, amelyikben a földiekkel egyezkedtek. A fényűzően megépített és a fél Alföld áttekintésére alkalmas toronyépület ordító bizonyítéka az űrből érkezett vendégek szemléletének. Hasonló kolosszust az emberek a földi technikával is építhetnének, csakhogy már senki sem tervezett ilyen őrülten pazarló felhőkarcolókat. Az effajta hivalkodás kora elmúlt, és várhatóan örökre távozott a földi civilizációból. A nagyzolás vágya persze megmaradt, azonban a keserű tapasztalatok szerénységet kényszerítettek az emberiségre. A mesebeli kristálypalotára hasonlító monstrum fűtése, hűtése óriási pazarlással jár, a huszonkettedik század civilizációjának elviselhetetlen terhet jelentene. Az idegenek azonban hihetetlen erőforrásokkal bírtak, megengedhették maguknak a pazarlást.

– Úgy gondolja tehát, hogy nincs választásunk? – kérdezte Ágnes Braltól, az idegenek főtárgyalójának titkárától.

– Ha az ön helyében lennék, igyekeznék megvilágítani a megbízóim előtt…

A küldött habozott, láthatóan kereste a megfelelő szót. Nem mintha bármely földi nyelven nehézséget okozna neki a szabatos megszólalás. Kiválóan megtanulta az emberek nyelvei közül azokat, amelyeken tárgyalt, és valahányszor alkalmat talált szellemi fölényének bemutatására ezt rendre a vendéglátók orra alá dörgölte. Kizárólag a diplomáciában szokásos körülíró megfogalmazás miatt kereste a szavakat.

– Szívesen tekintenék el a sértő mondatoktól – folytatta. – Csakhogy nehéz pontosan kifejezni, amit az értésére akarok adni… – A titkár még mindig habozott. Ágnesnek úgy tűnt, keresi a határt a diplomáciában elfogadható sértés és a tőle telhető legvaskosabb gorombaság között.

– Önöknek fontos, hogy elfogadják a feltételeinket. – Kicsit megnyomta a névmást, önöknek – így tette egyértelművé, szerinte kik a gyengébb képességűek.

– Könnyen megegyezhetnénk, ha végre kapnánk cserébe a tőlünk kért áldozatokért bármit! – Ágnes a nővérére, Zsuzsára meg a két gyerekére gondolt. Lehetséges, hogy éppen ezekben a pillanatokban betegszenek meg a kórtól, amelyikről hivatalosan senki sem mondta ki, honnan származik, azonban a bulvársajtó, és a fórumokon megszólaló locsogók egyre gyakrabban állították, hogy a csillagokból érkezők hozták magukkal. – Azt hiszem, az egész világegyetemben így van, ha alkudoznak a tárgyaló felek. Az alkuhoz azonban mind a két fél részéről szükség van javaslatokra. Még mindig várjuk az ajánlataikat cserébe a kívánságaik teljesítése ellenében.

– Mire gondol?

Bral külseje majdnem emberinek hatott. Ha a haja helyén barnálló kemény, csontos kupolát eltakarja parókával, és felszáll a vonatra, legfeljebb egy szokatlanul magas, az átlagnál kissé szürkébb bőrű embernek nézik az utasok. Bral persze nem utazott vonaton. A Robak képviselői a saját járműveiket használták, azok sokkal jobbak, gyorsabbak és kényelmesebbek az emberek autóinál, repülőinél. Miért próbálná ki a vonatot?

– Tudja jól, mit várunk cserébe – emlékeztette sokadszor Bralt a földiek igényére. – Tudásra van szükségünk, ha azt kapunk, akkor üzletelhetünk.

Az idegen most megcsóválta a fejét.

– Járják a maguk útját, és találják meg a tanulnivalót segítség nélkül!

– Azért van szükségünk tudásra, hogy az önök elvárásainak eleget tehessünk – ellenkezett Ágnes, és közben arra gondolt, hogy míg a nővére a betegséggel harcol, ő a tárgyalóteremben vág jó képet a Robak arrogánsan viselkedő tisztviselőjének mondataihoz, pedig ennek alig van értelme.

– A gyermekeink járványtól szenvednek. Aggódunk értük, és arra pocsékoljuk az időnket, hogy az önök kívánságait kielégíthessük. Nehéz így egyszerre a munka folytatása és a lakósság meggyőzése. Segíthetnének! Tenniük kellene annak érdekében, hogy könnyebb legyen a dolgunk.

– Nem kellene semmit tennünk. Az önök feladata a gondjaik eloszlatása – felelte választékosan fogalmazva az idegen. – Expedíciónk vezetői szigorú előírásokat kaptak az indulás előtt arra, hogy átadhatunk-e a tudásunkból bármit a felfedezett idegen civilizációknak. Ehhez a protokollhoz tartjuk magunkat.

– Az a baj, hogy ezzel az ultimátummal nem állhatok oda a feletteseim elé.

Ágnes sejtette, ez mennyire érdekli Bralt.

Az idegen hátat fordított az ablaknak, és visszasétált az asztala mögé. Lassan, komótosan lépkedett, növelte az utcányinak tűnő távolságot az ablak és az íróasztal között.

– Vegyem ezt úgy, hogyha nem teljesítjük a követeléseiket, akkor békétlenség lesz közöttünk? – folytatta Ágnes, és maga is hátat fordított az ablaknak. Bral szemébe nézett, és azon törte a fejét, vajon mekkora a különbség a békétlenség és a háború fogalma között.

– Nem befolyásolom az önök szövegértelmezését – felelte az idegen. – Csupán válaszoltam a kérdésre.

Ágnes megértette, hogy nincs miért maradnia, a mai tárgyalásnak vége.

– 4 –

A pocsék hangulatú megbeszélés után Ágnes hazautazott a fővárosba.

Autó helyett repülővel ment, így gyorsabb az út. A csendben suhanó gép irányítása alig igényelt több figyelmet az automata gépjárművek vezetésénél. A szolgálati madár kissé ütött-kopott külseje ellenére kényelemmel várta utasait. Egyedül használva jóval tágasabb volt a kelleténél, de ez nem számított. A tizenkét személyes repülő autóbusz alig használt több energiát, mint a hatszemélyes, ráadásul a korszerű cellarendszer repülés közben szinte azonnal újratermelte az energiát. Ez a találmány az évszázad leghasznosabb ötlete. A transzmitter mozgás közben konvertálta a kozmosz energiáit, ezért hihetetlenül hosszú utakat tehettek ezekkel a géppel anélkül, hogy szerelő vagy bárki más ránézne. Az így nyert energiát persze csak mozgásra használhatták, és az csakis mozgás közben keletkezett, egyhelyben állva egy szikrányi áramot sem gyűjtöttek a cellák.

Észre sem vette az idő múlását, hamar hazaért.

A leszállóhelyen rábízta magát az automata parkőrre, utálta repülővel megközelíteni a szűk leszállóhelyet. A gépet szárnyak és kilógó vezérsíkok nélkül tervezték, így ha kézi vezérléssel szállt le, akkor is megoldotta a feladatot, de örült, amikor küzdelem nélkül lezajlott a földet érés.

Átfurakodott a sűrű sorokban várakozó repülők és autók között, majd a szemerkélő esőben beült a saját kocsijába. A minisztériumból hazavergődni majdnem annyi ideig tartott, mint a Robak Tisza-parti városából Pestre jutni.

Mielőtt lement a lakásába, bevásárolt. Utána sem érzett még kedvet a hazatéréshez, berámolta a vásárlás eredményét a kocsijába, aztán beült a fodrászhoz, és rendbe rakatta a haját. Másnap délutánra tűzték ki a következő beszámoló értekezletet, és a megbeszéléshez fontosnak tartotta a megfelelő külsőt.

Nyolc óra felé járt, mire végzett. Lődörgött kicsit a széles bevásárló komplexum folyosón, és arra gondolt, a fárasztó nap után megérdemelne némi kikapcsolódást. Olyan helyet keresett magának, ahová beülhet, és zavartalanul elfogyaszthat egy könnyű koktélt. Kicsit kiengedheti magából a feszültséget. Emberi arcokra vágyott. Nem a főnökének kérdéseket hordozó ábrázatára, az idegenek tárgyalójának rezzenéstelen tekintetére és nem a titkárság valamelyik dolgozójának közömbös pislogására, hanem olyan társaságra, ahol ismeretlenként fogadják, és nem faggatják bennfentes információkról, a munkájáról, amelyben egyre kevesebb örömet talált.

Végignézett a galériák között, a három emelet magasságban elnyúló folyosón. Kereste a megfelelő eszpresszót vagy bárt, ahol nyugodtan megihatná a kiérdemelt, üdítőitalt.

A Bognár utcai kereszteződés előtt, a második szinten a Csendes Sarok hívogatta fényes reklámjával. Szolid, hallgatag bisztrónak ismerte a helyet, ahol egyedül is megvacsorázhatott az arra járó, és ha nem duhajkodás a szándéka, csupán felhajtana egy-két pohár italt, akkor azt zaklatás nélkül megteheti.

Felment két szintet, és benyitott a hívogató reklám alatt.

Asztalhoz ült az egyik sarokban, szemben a bárpulttal.

A pult felett a következő emeletig nyúló falon, a hatalmas vetítőn a reality műsora futott. Ismeretlennek találta a szereplőket, ritkán nézte a silány vetélkedőkből ácsolt programot.

Alig foglalt helyet, máris társasága akadt.

– Szabad? – kérdezte egy jóképű, ismeretlen férfi, és az asztalánál álló második székre mutatott.

Ágnes egy futónak látszó, ám alapos pillantással felmérte az idegent. Végül a harminc és negyven között járó kisportolt férfinak megelőlegezte az első látásra kiutalható szimpátiát, és intett az üres szék felé.

– Persze – bólintott.

A pincérnő felvette a rendelést, ők meg a bárpult felett zajló hologramról csendben nézték a vetítést.

– Tetszik? – kérdezte a férfi, miután kínossá vált a hallgatás.

– Tetszik-e? – ismételte meg Ágnes. – Fogalmam sincs arról, mit látunk – ismerte be.

– A fél ország ezt nézi, magának pedig fogalma sincs róla, mi ez? – csodálkozott a férfi.

Ágnes még várt a döntéssel arról, hogy tolakodásnak vegye a beszélgetést, vagy barátságos időtöltésnek. Úgy határozott, egyelőre hallgat, nem utasítja el a társalgást, de a folytatást sem bátorítja.

– Bocsásson meg! – szólalt meg újra a vendég. – Modortalanul idetolakodtam, és elmulasztottam a bemutatkozást. – Érezhette a zavart Ágnes viselkedésében, és igyekezett megelőzni, hogy az asszony magába zárkózzék. – Zoltán vagyok. Tolnai Zoltán – kicsit megemelkedett a székén, megadta a módját a gesztusnak, és nyújtotta a kezét.

– Ágnes vagyok – felelte a nő, és átnyúlt az asztal felett.

Tolnai erősen, de otrombaság nélkül szorította meg az ujjait. Jó szabású öltönye, elegáns inge és diszkrét nyakkendője arról árulkodott, van mit a tejbe aprítania.

– Ritkán figyelek valamelyik reality csatornára – árulta el Ágnes.

– Pedig bizonyára megvan az oka, hogy ezt rengetegen nézik – felelte Zoltán.

– Mi ez? – érdeklődött Ágnes a vetítés felé bólintva.

– A nagy Túlélő Verseny.

Tolnai valószínűleg azt szűrte ki a párbeszéd eddigi mondataiból, hogy asztaltársa tényleg tájékozatlan a világ dolgaiban, és úgy határozott, segít az eligazodásban.

– Bocsásson meg, ha tapintatlan dolgot kérdezek! Mivel foglalkozik?

Ágnes azon tépelődött, hibázna, ha mindent elárulna magáról, ezért kerülte az egyenes választ.

– Nemzetközi jogász vagyok.

– Maga a kormánynak dolgozik? – faggatta tovább a férfi.

– Igen – adta meg magát vonakodva az asszony.

– Akkor értek mindent.

– Mit ért? – nézett rá a pohara felett Ágnes.

A férfi közelebb hajolt hozzá, úgy válaszolt.

– A tájékozatlanságát – halk hangon beszélt, ne keltse fel a szomszédos asztaloknál ülők figyelmét. – Maga egy másik világban él. Kis praktikák, cselszövések, hogyan lehet megbuktatni ezt vagy azt a politikust, pártvezetőt.

– Nincs jó véleménnyel a politikusokról. Ugye?

Zoltán visszafogottan válaszolt, nyilván nem akarta megsérteni asztaltársát.

– Tudja, a politikusok számára nincs kockázat. Itt a hétköznapokban viszont valódi csaták zajlanak. Itt, a város utcáin, a realityben és más izgalmas helyszíneken. Fogalma sincs arról, mi folyik ott?

– Erről tényleg sejtelmem sincs – dünnyögte Ágnes, és ez tökéletesen megfelelt a valóságnak. Sohasem követte a népszerű, és teljesen értéktelen sorozatokat. Sok ilyenfajta produkció született, feleslegesnek gondolta a közöttük való eligazodást. Akik megrögzötten figyelték a celebvilágot, idejüknek alighanem tetemes részét fordították arra, hogy naprakészek legyenek ennek a kölcsönzött fényből élő rétegnek az ismeretében.

– Látja, azok ott valóban életre-halálra küzdenek.

– Gondolja, hogy a politikusoknak nincs közük élethalál harchoz?

– Az színjáték – legyintett Tolnai. – Ezek! Ők igazán harcolnak! – elismerően intett a szereplők felé. – Maguk elméletben sakkozgatnak velünk, az élet meg úgyis megy a maga útján. Ezek közül viszont az egyik ma este meghal.

– Miért halna meg bármelyikük? – Ágnes kezdte bánni, hogy szóba állt az idegennel. Láthatóan a reality ostobaságaiból táplálkozó, jól értesült polgárral van dolga.

– Nézze! – kezdett bele Tolnai lelkesen a magyarázatba. – Hetente sorra kerül a nagy kiszavazó este, ma ők a sorosak. Ez a két ember ott sok tekintetben összeméri a képességeit. Számot adnak a műveltségükről, ügyességükről, erejükről és arról, milyen hatást gyakorolnak a nézőkre.

– Azok ott ketten művelt emberek lennének? – szakította félbe az asszony.

A két férfi éppen Szkanderhez készülődött. Izmos karjukon feltűrték a pulóvert, és arra vártak, hogy a bíró intése után eldönthessék, melyikük szorítja nagyobb erővel a másik karját az asztallapra.

– Jól néznek ki? – csippentett az egyik szemével Zoltán. – A nők szeretik az ilyent látni.

– Miből gondolja?

– Nézzen a közönségre! A lányok az öklüket rágják az izgalomtól.

– Gondolom, azért fizeti őket a producer, hogy ezt mutathassák – Ágnesnek meg sem fordult a fejében, hogy a stúdió nézőterén ülők drága pénzen vásároltak jegyet a mai estére.

– Meglepné, ha tudomására jutna, mennyien vágynak a pillanatra, amikor a kamerák a közönséget mutatják, és néha megpihennek egy-egy arcon. Elképzelik az ismerőseiket a készülékeik előtt, amikor irigyen bökdösnek a szoba sarkában megjelenő kivetítésre – nézd a Zsókát, a Döncit, a Francit!...

Tolnai szünetet tartott, némán nézte a Szkandert.

– Ezek ott valódi indulatok – folytatta Tolnai. – Egy időben közelről láttam a közönséget. A műveltségi verseny alatt olyan feszülten figyelnek, hogy a légy zümmögése is hallatszik a nézőtéren. Komoly kérdéseket kapnak a versenyzők, a nézők pedig velük izgulnak.

– Mondjon egy párat közülük! – bíztatta Ágnes.

– Én az utolsó fordulóban azt kaptam döntő kérdésnek, hogy soroljam fel Donna Shootie eddigi férjeit – húzta ki magát büszkén Tolnai.

Ágnes most hallott először Donna Shootieről, a férjeit meg végképp nem ismerte. Óvakodott attól, hogy ezt az egyre nagyképűbbnek és magabiztosabbnak látszó férfi tudomására hozza. Hümmögött szép csendesen, nem méltatta figyelemre az elhullajtott információt, miszerint Tolnai egykor ott mutogatta magát a kamerák előtt.

A versenyzők izmai megfeszültek, a homlokukon izzadság gyöngyözött, láthatóan mindent elkövettek, hogy ellenfelük csuklóját az asztalra nyomják.

– Nézze! Norbi mindjárt lenyomja annak a tökéletlen Ponginak a kezét!

Ágnest hidegen hagyta a vetélkedés, ahhoz érzett kedvet, hogy felálljon az asztaltól, és otthagyja az egészet, de dolgozott benne a kíváncsiság. Hallott ezekről a primitív ösztönöket megmozgató vetélkedőkről, de nézője egynek sem lett soha. Legendákat is hallott arról, hogy idegborzoló részleteket szőnek a producerek a műsorba, természetesen az erről terjedő pletykákat a rémhírek világába sorolta. A rendezők és szervezők határtalan kapzsisága bármilyen ostoba, megjátszott forgatókönyv szerint bonyolódó rémtörténet előadását megrendezhette, és a technika bármilyen ronda jelenetet valósághűen adott vissza. Most azért maradt a vetélkedőre bambuló férfi társaságában tovább, mert mintát kívánt venni azoknak az embereknek a gondolkodásából, akikkel egyébként alig találkozott.