Borítószöveg

„Galicia zökkenőmentesen állt át a dohányáruról a kokainra. A szállítmányok egyre csak érkeztek; a kolumbiaiak és a marokkóiak is joggal bíztak a helyi klánok szakértelmében. Időközben a galiciaiak példás bűnszervezetekké képezték ki magukat: gondosan szabályozták a saját működésüket, jó kapcsolataik voltak, és nem utolsósorban nagyon, nagyon gazdagok lettek.”

Északnyugat-Spanyolországban, azaz Galiciában évtizedek óta könnyű hozzájutni a drogokhoz. Évtizedeken át a csempészek, majd a drogcsempészek voltak itt a legnépszerűbbek, és klánjaik úgy uralták az életet, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy illegális tevékenységből keresik a pénzüket. Mert félniük sokáig semmitől sem kellett – a politikusok vagy nem akartak tudni arról, hogy mi folyik Galiciában, vagy ők is vastagon hasznot húztak ebből a bizniszből. Egészen addig, amíg az anyák meg nem elégelték, hogy fiaik fiatalon meghalnak a drogok miatt. Egészen addig, amíg a rendőrség végre el nem kezdte letartóztatni a legfőbb capókat. De ez a hely attól még maradt, ami volt: az európai kábítószerkereskedelem központja.

A galiciai drogcsempészek különös történetét egy fiatal, bátor spanyol oknyomozó újságíró meséli el – aki e könyve révén az ország egyik leghíresebb írója lett.

Fordította

Bartók Imre

A fordításhoz használt kiadások:

Nacho Carretero: Fariña

Libros del K.O., 2005

Nacho Carretero:
Snow on the Atlantic. How Cocaine Came to Europe

Zed Books, London, 2018

© Nacho Carretero, 2015

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Bartók Imre, 2024

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-479-455-4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Antónnak: szívesen.

Palomának: köszönettel.

„Mindent örökítsetek meg, mert egy nap jön valami

rohadék, és azt mondja, hogy ez az egész meg sem történt.”

Dwight D. Eisenhower, Auschwitz felszabadítása után

BEVEZETÉS

A raiában – a spanyol–portugál határvidéken – élő öregek még emlékeznek a régi időkre.

Volt egyszer egy öregember, aki mindennap átkelt a spanyolországi Galicia és Portugália közötti határon a biciklijén, és mindig egy zsák volt átvetve a vállán. A határőrök minden egyes alkalommal megállították, és azt tudakolták, hogy mi van a zsákban. A férfi engedelmesen kinyitotta a csomagját, és hagyta, hogy belepillantsanak. „Csak szenet viszek”, mondta. A határőrök, noha nem tetszett nekik a fickó, továbbengedték. A határ másik oldalán aztán ugyanez megismétlődött: a portugál határőrök (a guardinhas) átkutatták a zsákot, mielőtt megengedték volna az öregnek, hogy visszaszálljon a biciklijére, és továbbmenjen. Ez a jelenet aztán a határőrök egyre növekvő bosszúságára éveken keresztül újra és újra megismétlődött; az öreg mindennap megérkezett, ők pedig mindennap átkutatták, és nemcsak hogy sosem találtak nála egyebet a szénen kívül, de még az egyenruhájuk is bepiszkolódott. Csakhogy éppúgy, mint Edgar Allan Poe Az ellopott levél című elbeszélésében, amelyben a rendőrség házkutatást tart egy levél után, ami attól a pillanattól kezdve ott van előttük, hogy átlépnek a küszöbön, ennek a férfinak a titka is mindvégig nyilvánvaló volt.

Az öreg ugyanis bicikliket csempészett.

FÖLDÖN, VÍZEN ÉS A RÍÁN

„A rómaiaktól a Prestige olajkatasztrófájáig – ennél a partnál minden elsüllyed.”

A tenger: a Costa da Morte legendái

Nehéz volt elhinni, amikor az iskolában lemértük: Galicia 1500 kilométernyi tengerparttal büszkélkedhet. Ez több, mint amivel Andalúzia vagy a Baleár-szigetek összesen rendelkeznek. Ha ráközelítünk, rögtön látni, hogy a parton alig vannak egyenes szakaszok; mindenütt hézagok és kis öblök szabdalják, amelyek ideálisak arra, hogy a kisebb hajók észrevétlenül kikössenek és eltűnjenek bennük. A zátonyok és a sziklák sokaságát ugyanakkor mintha csak arra találták volna ki, hogy a hajók megfenekeljenek rajtuk. A part egyik szakaszát nem véletlenül hívják Costa da Mortének, vagyis Halálpartnak. Ez a történet is a Costa da Mortén veszi kezdetét.

Volt idő, amikor a környéken lévő falvak és városok – a többségük valamivel beljebb található a szárazföldön, hogy védve legyen a cudar atlanti-óceáni szelektől – kizárólag a halászcéhek rivalizálása okán érintkeztek egymással. Galicia elzártsága egy sajátos nyelvjárást eredményezett, amit még a spanyolok többsége is csak nehezen ért meg. A korona legcsillogóbb gyémántja a Cape Finisterre – ez, legalábbis a régi rómaiak szerint, nagyjából a világ végét jelentette; a görögök a mitológiai térképükön ide helyezték a révész Kharónt, aki a csónakján átviszi a holtak lelkét a Sztüx folyón; egyúttal ez az a hely, ahol a keresztények számára nagy jelentőséggel bíró Szent Jakab-út (más néven El Camino) végződik. A mai látogatók többsége számára egyszerűen csak egy szépséges, a tenger fölé nyúló szikláról van szó. És nem mellesleg egy kellemesen meredek hegyfokról, ami ideális a csempészáruk partra szállításához.

A Costa da Morte durván La Coruña (vagy galiciai nyelven A Coruña) városától valamivel Finisterre utánig tart, és lakosainak megélhetése mindig is a tengertől függött. A halászat és a kereskedelem volt a megélhetési forrásuk, no meg az is, hogy gyakran jártak errefelé kereskedőhajók, s a helybeliek bizony nem mindig várták meg, hogy a rakomány megérkezzen Corme, Laxe, Muxía vagy Camariñas kikötőibe, és inkább rajtuk ütöttek. Olykor beérték azzal, hogy átkutatták azokat a hajóroncsokat, amelyeket a hullámok sodortak a partra.

Reménytelen próbálkozás volna összeszámolni, hogy hány hajó süllyedt el az évszázadok során Galicia partjainál. A középkor óta 927 esetet jegyeztek fel. „Ha csak annyi lett volna”, mondják erre a helyiek. Egy Rafael Lema névre hallgató kutató alapos értekezést írt Costa da Morte, un país de sueños y naufragios (Halálpart: Az álmok és a hajóroncsok vidéke) címmel, s ebben jó pár megdöbbentő történetet mesél el..

A 19. század végén egy Chamois névre keresztelt brit kereskedőhajó zátonyra futott Laxe közelében. A helyi mendemondák szerint egy halász elindult, hogy segítséget nyújtson a bajbajutottaknak. Amikor a roncshoz ért, odakiáltott a kapitánynak, hogy szüksége van-e segítségre. A kapitány azt hitte, hogy a hajó nevét tudakolják tőle, amire meg is adta a választ: Chamois. Ez aztán varázslatos nyelvi rövidzárlatot eredményezett, a halász ugyanis úgy értette, hogy a kapitány a rakomány típusát ismertette vele, és az elhangzott szót marhának hallotta (galiciai nyelven bois), úgyhogy vissza is sietett, hogy beszámoljon a társainak a fejleményekről. A tömeg aztán pillanatokon belül állig felfegyverkezve indult meg a hajó felé – a pórul járt kapitány nem csekély megrökönyödésére.

Nagyjából ekkor került sor a Priam szerencsétlenségére is: amikor a hajó elsüllyedt, a partra sodort ezüst- és aranyórák pillanatok alatt mind egy szálig eltűntek. Egy nagy zongora is a parton végezte, amit a helyiek, mivel szekrénynek hitték, fejszével miszlikbe aprítottak. Még sosem láttak korábban efféle hangszert.

A Compostelano népszerű történetében szigorúan véve nem is találkozunk hajótöréssel. A szóban forgó hajó ügyesen bemanőverezett a Laxe-folyóba, majd kikötött Cabana homokpartján. Amikor a helyiek odamentek, hogy megnézzék maguknak a rakományt, állítólag csak egy macskát találtak a fedélzeten – a legénységnek azonban nyoma veszett.

Az egyik legszörnyűbb tragédiára 1890-ben került sor, amikor a brit Serpent 500 fővel a fedélzetén elsüllyedt Camariñas partjainál. A szerencsétlenség áldozatainak sírja a közeli angol temetőben található, éppen a part és a szikla között. Húsz évvel korábban a Captain süllyedt el Finisterre mellett; ekkor nem kevesebb mint 400 fő lelte halálát.

A hajótörések nemcsak a vízbefúltak miatt lehetnek borzalmasak. 1905-ben a tangóharmonikákkal megrakott Palermo elsüllyedt Muxía partjainál. A part menti szél aznap éjjel állítólag hátborzongató, kísérteties zeneszót vitt magával.

1927-ben Camelle közelében zátonyra futott a varrógépekkel, szőttesekkel, szőnyegekkel és kocsialkatrészekkel teli Nil. A hajó tulajdonosainak első dolga volt, hogy felbéreltek néhány helybélit a rakomány őrzésére. Mint hamar kiderült, ez nem volt a legjobb ötlet, mert hamarosan mások is érkeztek, és pár nap alatt mindent leraboltak. A Nil történetesen jó néhány doboznyi sűrített tejet is szállított. A beszámolók szerint a helybeliek még sosem láttak ilyesmit, és azt hitték, festéket találtak. Amikor hazavitték a készleteket, és nekiláttak, hogy kimázolják vele az otthonaikat, rövidesen olyan mértékű légyinvázióval kellett szembenézniük, amihez csak a bibliai csapások hasonlíthatók.

Az élő emlékezeten túlnyúló esetek közé tartozik a spanyol Armada 1596-os esete, amikor is nem kevesebb mint 25 hajó süllyedt el, és több mint 1700-an vesztették életüket. A korabeli beszámolók irtózatos képet festenek a történtekről: a háttérben villámcsapások világítják meg a habok közt hányódó holttesteket, miközben a ripityára tört roncsok között néhányan még az utolsó erejükkel kiáltanak segítségért, mielőtt őket is elnyelné a mélység.

A Revendal, az Irish Hood és a Wolf of Strong – a Costa da Mortén a 19. században zátonyra futott három brit hajó – legénységére megcsonkítva találtak rá a parton. A sorsukat a helyi raqueiros, vagyis a szárazföldi kalózok pecsételték meg, akik szándékosan térítették le a hajókat az útjukról, mielőtt megszállták volna a fedélzetet. A kalózok máglyákat raktak vagy fáklyákat függesztettek ki a stratégiai elhelyezkedésű sziklaszirteken, majd amikor a hajók megfeneklettek, villámgyorsan lemészárolták a legénységet. Az áldozatok többsége brit volt, és nem kellett hozzá sok idő, hogy az események híre elérje Anglia földjét. A 20. század fordulóján az író Annette Meakin volt az – mellesleg a spanyol Viktória Eugénia királynő barátnője –, aki, miután elborzasztották ezek a beszámolók, előállt a Halálpart megnevezéssel. Ez aztán rajta is ragadt a térségen. A brit újságok hamarosan számos cikket közöltek a régióról, és maga a madridi sajtó is csak ezekből értesült igazán a helyzet súlyosságáról, és fordította vissza az új földrajzi megnevezést Costa da Mortére, hogy aztán ők is rendszeresen használják ezt a nevet. Westminster felszólította Spanyolországot, hogy sürgősen fékezzék meg a szabadon garázdálkodó „kalózmaffiákat”.

„Errefelé sosem volt semmiféle maffia”, mondja Rafael Lema. Az ő véleménye szerint csupán elszigetelt esetekről volt szó, amelyek később valamiféle helyi legendává nőtték ki magukat: „A történeti feljegyzésekben semmi sem utal arra, hogy valaha is létezett volna olyan kalózszervezet, amely módszeresen fosztogatta a hajókat.” Habár a hajóroncsokról szóló történetek ma is felvetnek kérdéseket, annyi kijelenthető, hogy egy olyan társadalom, illetve egy olyan gazdasági berendezkedés képét tárják elénk, amelynek léte elválaszthatatlan a partra sodort és könnyen, sőt többnyire ingyen hozzáférhető rakománytól.

A szárazföld: a raia seca, avagy a kezdetek a feketepiacon

Miközben a Costa da Mortén hajókat fosztogattak – vagy legalábbis állítólag hajókat fosztogattak –, a szárazföldön élő helyiek sem maradtak tétlenek. Ezzel kapcsolatban a tényeken nincs mit vitatni, és legendákat is felesleges volna szőni: a gyógyszerektől a kemény valutáig, az élelmiszertől az elektronikai cikkekig, a nehézfémszállítmányoktól a fegyverekig és a bevándorlókig az idők során a legkülönfélébb rakományok találtak utat a raia secába – a „száraz övezetbe” –, vagyis arra a területre, ahol Galicia és Portugália találkozik egymással.

Az ezen a szélességi fokon elnyúló luzitán–spanyol határ hírhedten zűrzavaros vidék. A két ország között ősrégi kulturális és nyelvi összefonódás alakult ki, ráadásul a határt földrajzilag sem könnyű kijelölni. Az olyan távoli falvak lakói, mint amilyen Verín és Chaves, még a 19. században sem tudták, hogy pontosan melyik országhoz is tartoznak; nem mintha túlságosan foglalkoztatta volna őket ez a kérdés. Ennek a típusú államnélküliségnek a legszélsőségesebb példáját a Couto Mixto nevezetű területen találjuk.

A Couto Mixtót, ezt a nagyjából ötven négyzetkilométernyi, hegyvidéki, háromszög alakú térséget Santiago, Meaus és Rubías települései alkotják. Ezt az elhagyatott területet a középkorban „a gyilkosok szegletének” bélyegezték, habár számos további régiót is illettek ugyanezzel a megjelöléssel, amelyek vagy a távoli határvidékeken helyezkedtek el, vagy pedig, miután a járványok és a háborúk megtizedelték a lakosságukat, felszabadított rabokkal lettek betelepítve. A 11. században nagyjából ezer fő telepedett le Couto Mixtóban, és a térség idővel autonóm területként kezdett működni. Mind a portugál grófság, mind pedig a Galiciai Királyság lemondott a területi igényéről, amelynek köszönhetően az itt élők egyfajta senkiföldjén érezhették magukat.

Amikor Galiciát a 12. század fordulóján annektálta a Kasztíliai Királyság, még világosabbá vált Couto Mixto sajátos és bizonytalan helyzete. A 13. századtól kezdve, miután a portugál és a spanyol uralkodók továbbra sem tartottak igényt a területre, a helyiek egyre inkább függetlenként kezdtek viselkedni: saját elöljárókat választottak maguknak, nem fizettek adót, és nem vonatkozott rájuk a sorkatonasági kötelezettség sem. Mivel a térségre nem vonatkozott hatályos politikai egyezmény, ezért a hatalmasságok lényegében elfogadták Couto Mixto de facto szuverenitását, ami egyúttal azzal is járt, hogy Couto Mixto vámmentes övezetté vált, amely fölött a szárnyaikat ekkor bontogató spanyol Guardia Civil és a portugál Guarda de Finanzas nem rendelkezett ellenőrzéssel. A térséget átszelő, úgynevezett „különleges út” tehát a csempészek számára maga volt a paradicsom.

Ez a geopolitikai szürkezóna egészen 1864-ig fenn is maradt, amikor is Spanyolország és Portugália a Lisszaboni Egyezmény keretein belül aláírt egy határszerződést: az ekkor megszabott határ a Miño folyó torkolatától a guadianai Caya folyó torkolatáig tartott, és nem Couto Mixto egyik vagy másik oldalán húzódott végig, hanem egyenesen kettészelte azt. Ez az egyezmény jelentette egyúttal ennek a galiciai Andorrának a végét is, amely ekkor már nyolc évszázada élvezte a függetlenségét; az eseményt Rodolfo González Veloso a Rayanos: Az utolsó szabad galiciaiak című filmjében dolgozta föl.

Az egyezmény kijelölte azt a vonalat, amely – legalábbis hivatalosan – ma is elválasztja egymástól a spanyol Ourense tartományt és Portugáliát. Ezzel a húzással egész családokat szakítottak ketté, igaz, sokan egyszerűen fittyet hánytak az egyezményre, és ugyanúgy kezelték a földjeiket, ahogy korábban. Voltak helyek, ahol a szomszédok évről évre találkoztak egymással, hogy a termés vagy a folyamatban lévő építkezések fényében újra megállapodjanak a földjeik határaiban. Amíg tehát a hatóságok önkényesen jelölték ki az új határvonalat, addig a helyiek továbbra is a saját megállapodásaiknak megfelelően intézték a dolgaikat. A polgárháborút (1936–1939) követően a határ mellett fegyveres őrséget állítottak fel, amivel egyszer s mindenkorra véget ért az ellenőrizetlen átjárás, és immár hivatalosan is illegálissá vált a javak importja és exportja. A határállomásokon kizárólag a pásztorokat engedték át külön regisztráció nélkül. Nemritkán előfordult, hogy miután átkeltek a raián, ezek a pásztorok többé nem tértek vissza.

Az új, merev határvonal egyúttal a szemben lévő oldalakon élők közti egyenlőtlenségeket is kihangsúlyozta: a háború utáni Spanyolország számos területe, köztük Galicia is nyomorba süllyedt, míg ezzel szemben Portugáliában viszonylag magas volt az életszínvonal. A galiciaiaknak nem csupán a gyógyszerek és benzin tekintetében kellett nélkülözniük, de folyamatos hiány volt élelmiszerből, áramból és különféle gépalkatrészekből is. A kávé és az öngyújtó luxuscikknek számított. A helyiek az olajlámpáik fénye mellett akár szabad szemmel is ki tudták venni a túloldalon sorakozó, villanyégők által beragyogott portugál otthonokat. Nem túlzás tehát azt mondani, hogy az első szervezett csempészakciókat a határ két oldala közti különbségek hívták életre.

Megjelentek a csempészett élelmiszerek, a csempészett gyógyszerek, a csempészett gépek és gépalkatrészek, továbbá a csempészett fegyverek is. A javak szállítói 49 pesetát számoltak fel egy csomag élelemért, és 300-at egy szállítmány vasáruért és szerszámért – ez az összeg nagyjából megfelelt annak, amit egy átlagos galiciai lakos egy hónap alatt megkeresett.

Az egyik ok, amiért az árukat olyan könnyedén át lehetett vinni a raia secán, a Guardia Civil együttműködésében keresendő. Egyáltalán nem volt szokatlan látvány, hogy a csempész és a határőr valamelyik helyi kocsmában közös asztalnál dominózzon egy üveg bor mellett. A hatóságok is jól jártak az üzlettel, vagyis a helyzet mindenkinek kényelmes volt, és ez az állapot egészen a közelmúltig kitartott, amikor a térségben virágzásnak indult a dohány- és a drogcsempészet.

Az illegális tevékenységnek csupán a Madridból érkező hivatalos személyek látogatásai vetettek ideig-óráig véget. A Spanyolország és Portugália között közlekedő vonatok a nekik kiszabott szerény, 8 km/h-s sebességgel haladtak, ami lehetővé tette az üzletek lebonyolítását. Amikor megjelentek a madrileños, vagyis a madridiak, az emberek levették a fehér zsebkendőiket az ablakokból: ez jelezte, hogy a part nem biztonságos. Ilyenkor kiesett pár nap, ám azután, hogy a hivatalnokok mindent rendben találtak, és dolgavégezetten visszatértek a spanyol fővárosba, a helyiek ismét hozzájuthattak a penicillinhez (amit a portugálok Brazíliából hozattak be), továbbá a kávéhoz, sonkához, sózott tőkehalhoz és főzőolajhoz. A határon még brit fejkendők is átjutottak, amelyeket előszeretettel viseltek az asszonyok Ourensében, Vigóban és más galiciai piacvárosokban. Nyilvánvaló, hogy az emberek a csempészeket nemhogy nem vetették meg, de még tisztelettel is adóztak nekik. A Galiciát a háború után sújtó hanyatlás idején a csempészet az egész társadalom túlélését segítette.

A második világháború alatt a terület a wolframacél nemzetközi forrásaként vált jelentékennyé; ez a fém ugyanis nélkülözhetetlen volt a német hadsereg számára, amit a raiában tevékenykedő, különlegesen kiképzett bányászok nemritkán aranyárban adtak el „a szőkéknek”, ahogyan a náci küldötteket hívták akkoriban. A háború előtt egy kilogramm wolframacélért 13 pesetát adtak, csakhogy a Harmadik Birodalomnak akkora szüksége volt erre a nyersanyagra, hogy az ára hamarosan egészen 300 pesetára szökött fel. Ezekben az esztendőkben az üzletnek köszönhetően számos Ourensében élő család meggazdagodott. Ez a gazdasági fellendülés adta az alapötletet a galiciai Héctor Carré Febre (Láz) című regényéhez is, amelyben a galiciai határ amolyan El Doradóként jelenik meg, ahol a wolframacélt bányászók egymással versengenek a zsákmányért. A nácik megjelenésével egy időben a galiciai dombok között rejtőzködtek a Francóval harcoló ellenállók, akik szintén bevételi forrást jelentettek a helyieknek, mivel Portugáliából csempészett élelmiszert adtak el nekik. Újabban ismét felélénkült az érdeklődés a korszak iránt, és a Galiciai Tanács, illetve a Portói Turisztikai Intézet közös együttműködéssel igyekszik feltárni azokat az egykori útvonalakat, amelyeken a wolframacélt csempészték – ezt a törekvést csak dicsérni lehet, különösen egy olyan területen, mint Galiciában, ahol az emberek élen járnak a felejtésben.

A folyó: a raia mollada, avagy az embrió

Amíg az Ourensében élők a hegyi útvonalakat használták az áruk szállításához, addig Pontevedrában ott volt a víz: a raia mollada („a nedves övezet”), ahogy a folyótorkolatot nevezték. A torkolat helyenként több mérföld széles is lehet, és számtalan parányi sziget, illetve part menti ösvény tartozik hozzá. Itt húzódik a spanyol–portugál határ azon a ponton, ahol a Miño folyó a tengerbe ömlik.

A háborút követő években több száz helyi család – lényegében mindenki, akinek volt csónakja – kivette a részét a csempészetből. Miután kipakoltak a hajókat, az árut gépkocsikkal szállították el, és a szárazföldön terítették. Ismerősen hangzik? A raia mollada volt a későbbi galiciai drogkereskedelem embrionális változata. Ezek az ős-csempészek fektették le azokat az alapokat – a feketepiac kultúrájának infrastruktúráját –, amelyre aztán a latin-amerikai drogkartellek is felfigyeltek, amikor belépési pontot kerestek Európába. Könnyű elképzelni, hogy a kolumbiai drogkartellek mennyire megörültek annak, amit itt találtak: minden, amire csak szükségük lehetett, már hosszú évek óta a helyén volt. Pontosan ilyen helyet kerestek a céljaikhoz, így aztán nem csoda, hogy a galiciaiak a mai napig a legfontosabb partnereiknek számítanak.

A dolog nem mindig úgy nézett ki, mint a filmekben, és nem is tapadt hozzá mindig annyi vér. Még csak nem is volt feltétlenül erkölcstelen. A Miño folyó alsóbb szakaszain – ahogyan a szárazföld belsejében is – a csempészet nem volt egyéb, mint a háború utáni nélkülözés következménye. Ha az emberek fejadagokból kénytelenek élni, miközben tőlük alig néhány mérföldnyire, a határ túloldaláról már mindenféle gyógyszert és élelmiszert be lehet szerezni, akkor a csempészet hamar szükségletté válik. Pontosan így határozza meg Praxíteles González Martínez a csempészetet a Yo también fui contrabandista en el estuario del Miño (Én is csempész voltam a Miño torkolatánál) című könyvében, amelyben első kézből tesz tanúvallomást a vele történtekről, egyúttal rálátást engedve az 1940-es évek galiciai határterületeire és az ott zajló eseményekre. „Az emberek éheztek – írja González –, és irigy pillantásokat vetettek a határ túloldalára. Odaát, alig kőhajításnyira húzódott Portugália a maga tetszetős fehér házaival, az autóival és az árammal. Ezalatt mi faggyúgyertyákat gyújtottunk, hogy olvasni tudjunk éjjelente, és már annak is örültünk, ha egyáltalán ismertünk valakit, akinek volt biciklije.” A González által leírt helyzet egyik oldalán tehát az éhezők, a másik oldalon pedig azok voltak, akik továbbra is zavartalanul élvezhették az afrikai gyarmatoktól elrabolt javakat.

A szervezett csempészetet nők kezdték el, ők feleltek ugyanis a jószágok őrzéséért, amelyek békésen legelésztek a torkolat menti szigetecskéken, így aztán könnyű dolguk volt, amikor a hátasokkal cukrot, rizst, olajat vagy éppen szappant akartak behozni. Idővel kávét, gyufát és szövetanyagokat is kilószámra vittek magukkal. Az első csempészcsoportokat tehát a szükség hívta életre, és az asszonyok hamarosan egy saját riasztórendszert is kidolgoztak, amellyel értesíthették a társaikat, ha esetleg hatósági személyek bukkantak fel a környéken.

Számos galiciai települt át Kasztíliába és Katalóniába, hogy idénymunkásént gyümölcsöt szedjenek, és az ő számukra éppen a virágzásnak induló csempészet tette lehetővé a hazatérést. A férfiak hamarosan átvették a nők szerepét a kisebb csoportok élén. Ahogy a csempészáruk mennyisége nőtt, úgy vált kidolgozottabbá a hozzájuk tartozó logisztika, és nemsokára már csónakokra és lovakra is szükség volt. Akkoriban tuberkulózis sújtotta a vidéket, így aztán érthető módon magasba szökött a penicillin ára. Kínálat és kereslet – ilyen egyszerű.

A csempészek kezdettől fogva jó viszonyt ápoltak a Guardia Civillel. Azok, akik a kormány alkalmazásában álltak, éppolyan nehéz anyagi helyzetben voltak, mint a helyi lakosok, így aztán az sem számított meglepetésnek, amikor ők maguk ajánlkoztak, hogy szeretnék kivenni a részüket az üzletből. Ha nem sikerült egyezségre jutniuk, akkor letartóztattak néhányat a csempészek közül, és kétszer akkora büntetést szabtak ki rájuk, mint ami a lefoglalt javak értéke volt. Más szóval: ha a lefoglalt javak értéktelenek voltak, nem járt értük büntetés sem. Ha a csempészek észrevették, hogy a guardiák bekerítették őket, akkor egyszerűen a vízbe hajították vagy megsemmisítették az árujukat (a csirkecsempészek ebben az időben komoly vérfürdőket rendeztek a szerencsétlen állatok között). Ezek a jelenetek minden elemükben megfeleltek azoknak, amelyek majd a század későbbi évtizedeiben játszódnak le a motorcsónakokon menekülő és a drogot onnan a vízbe szóró csempészekkel.

Az 1950-es években a csempészet tempója megváltozott, és egyre nagyobb arányban jelentek meg a már nem a nélkülözhetetlen kategóriába tartozó áruk. A spanyol gazdaság kezdett kilábalni a válságból, miközben Portugália szép lassan recesszióba süllyedt. Ez azt eredményezte, hogy a csempészés ekkor már két irányban zajlott, és olyan árukat is magába foglalt, mint az autóalkatrészek, réz, fémhulladék, bádog, drót, gumi, sózott tőkehal, polip, mazsola vagy a dohány. A szállítókat freteiros néven emlegették (a frete portugálul rakományt jelent), és minden egyes szállítmányért 200 peseta fizetséget kaptak. A félreértések elkerülése végett – továbbá azért, hogy ne verjék át őket – a főnökeik egyszerűen megvárták őket a határ másik oldalán. A freteiro ekkor átadta az árut némi műanyag zsetonért cserébe, amit később készpénzre lehetett váltani. A csempészés olyan mértékű társadalmi elfogadottságra tett szert, hogy ezeket a zsetonokat a határ mindkét oldalán számos városban is elfogadták fizetőeszközként, és 200 pesetára, illetve 100 escudóra lehetett beváltani őket. Számos üzlet kifejezetten örült, amikor így fizettek a vásárlói.

Volt példa az embercsempészetre is. Az Angolában és Mozambikban zajló gyarmati háborúkat követően a portugál gazdaság az 1960-as évek elején lejtmenetbe került, és a portugálok tömegesen próbálták elhagyni országukat, részben az egyre súlyosbodó nyomor, részben a sorkatonaság elkerülése végett. A galiciai csempészek egy új keletű embercsempész-hálózat részévé váltak, amelynek a Miño folyó is fontos szakaszát képezte. A munkáért fejenként 600 pesetát számoltak fel, ami kisebb vagyonnak számított.

A galiciaiak ezeket az embereket védett házakba vitték, majd később Franciaországba tartó teherautókra tették fel. Előfordult, hogy csalók is keveredtek közéjük, akik csempésznek állították be magukat, de csak Asturiasig vagy Baszkföldig vitték az embereket, mielőtt meglógtak volna a pénzükkel. Ezeket az elszigetelt eseteket leszámítva a beszámolók alapján úgy tűnik, hogy az utasoknak becsülettel gondját viselték, sőt a csempészek még orvosi ellátásról is gondoskodtak a számukra, ha valamelyikük esetleg megbetegedett.

Az embercsempészet eleinte nem ütközött akadályokba, és jó ütemben haladt, ám amikor a hatóságok megneszelték a dolgot, a módszereken is finomítani kellett. Az embereket ekkor már kiürített üzemanyagtartályba, a karosszéria alá vagy a csomagtartóba bújtatták el.

A portugál menekülteket szállító egyik csempész a Lito becenevet viselte. Felidézte, amikor egy alkalommal egy négyfős családot vitt magával, és az apa az egész út alatt ivott. „Kővé vált a félelemtől”, mesélte Lito. A férfi aztán odalépett mellé a csónakban, és megkérdezte, hogy le kell-e vennie a kalapját, amikor spanyol földre lép. Lito arra is emlékezett, hogy a férfi elénekelt egy félig portugál, félig galiciai dalt: „Bailemos xuntos, sobre as ondiñas do mar / para lhe cortar os collóns a Franco e a cabeza a Salazar” („Együtt szeljük át a hullámok tengerét / Miután levágjuk Franco tökét és Salazar fejét…”), majd hirtelen arccal előre a sárba zuhant. Kétségkívül nem ez volt Lito legkönnyebb fuvarja.

A virágzásnak indult csempészhálózat hamarosan új területeket is meghódított, és a folyótorkolattól befelé terjeszkedett a Vigo és a Portugália északi része közti szárazföldi átkelőkre. Ekkor már a fémhulladék vált az elsődleges árucikké: kezdetben ezzel is viszonylag nyíltan lehetett közlekedni, ám a hatóságok beavatkozása után ezúttal is nagyobb körültekintésre volt szükség a futárok részéről. A fiatal vigói csempészek például egész mellényeket barkácsoltak maguknak fémből, amit a kabátjuk alá húztak fel, azonkívül autógumikból lábmelegítőt csináltak. Praxíteles González érzékletesen festi le a korabeli fiatalságot: tíz kiló extra súllyal a mellkasukon és a hátukon, és további hússzal a lábukon csak meglehetősen fájdalmasan tudtak vánszorogni Vigo utcáin – „akár valami lassított felvételen poroszkáló robotok”. Amikor egy busz lerobbant a határnál, a sofőrnek valószínűleg fogalma sem volt róla, hogy ehhez talán az utasok nagy részén lévő harminc-negyven kiló plusz súlynak is lehet némi köze.

A Guardia Civil tagjai és a portugál guardinhas számára egy Baixo Miño-i állás nagyobb szerencsének számított, mint a lottófőnyeremény. Egy fiatal portugál tisztet egyszer elküldtek a galiciai határhoz, ahol korábban az apja szolgált; egy híresen tisztességes ember, aki soha semmiféle kapcsolatot nem ápolt a csempészekkel. A helyzet mindkettejük számára igencsak kínos volt. Amikor a fiú megérkezett, hogy átvegye az apa feladatait – természetesen tisztában volt vele, hogy milyen híre volt elődjének –, attól tartott, hogy a csempészek majd azt fogják hinni, hogy őt is ugyanolyan fából faragták, vagyis nem fogja tudni lecsippenteni a részesedését az üzletből. A fiatalember az első munkanapján házról házra járta a környező falvakat, hogy mindenki előtt nyilvánvalóvá tegye: ő nem olyan, mint az apja. Ő is éppannyira szereti a pénzt, mint bárki más, és meg akarja kapni a jussát.

FÜST

„Mariano, utazz el Madridba, keríts magadnak egy feleséget, csinálj gyerekeket, és ha már ott vagy, tanulj meg galiciaiul.”

Marlboro Celta

Az 1960-as évek elején a vigói futballcsapat, a Celta Vigo nagy mérkőzésre készült a Balaídos stadionban. A klub elnöke, Celso Lorenzo Villa – egy volt köztársaságpárti pilóta és csempész – a meccs közben tett néhány tiszteletkört a vadászgépével a stadion fölött. A szemtanúk szerint olyan alacsonyan szállt, hogy a propellerek keltette szél összeborzolta a játékosok haját.

Szintén ebben az évtizedben történt, hogy a csempészek felfedezték, miben van a nagy dohány: hát a Portugáliából csempészett dohányban. A benzint leszámítva semmi sem volt ennyire jövedelmező. A bűnszövetkezetek időközben strukturális változáson mentek keresztül: a „részmunkaidőben” dolgozó seftelőket felváltották a komolyabb figurák, akik szép lassan monopolizálták a piacot. A törpebirtokokat felváltották az ültetvények, a független csempészek helyét pedig immár hierarchikus rendben működő szervezetek vették át, amelyek tetején a capo állt.

Celso Lorenzo Villa volt az egyik első nagy galiciai dohánycsempész, vagyis az első capo. Baixo Miño köztiszteletben álló polgárának számított; gazdag volt, népszerű, jó kapcsolatai voltak, és nem utolsósorban ő volt a Real Club Celta de Vigo elnöke. 1959-ben vette át a sportegyesületet, és eltökélt célja volt, hogy az első osztályból éppen kicsúszott klubot visszajuttassa a nemzeti élvonalba. Ő maga ritkán bukkant fel a Balaídos VIP-szektorában, az elnökség tagjai azonban ott voltak helyette. Közéjük tartozott Venancio González, avagy „Capitán Veneno” (Méreg Kapitány), aki az 1940-es években a jobb szélen elkövetett brutális belépőivel szerzett nevet magának a futballpályán – az a részletkérdés általában kevéssé foglalkoztatta, hogy az ellenfél játékosait vagy a saját csapattársait kaszálta el. Keringett róla egy történet, amely szerint egyszer az egyik szitkozódó néző kezéből kikapta az esernyőt, és nyomban el is kezdte ütlegelni az illetőt. Húsz évvel később, amikor a klub átlépett az úgynevezett „Marlboro Celta” szakaszába, Méreg Kapitány már magasabb szinten vette ki a részét a dolgok irányításából.

A Celta csapata Celso Lorenzo Villa irányítása alatt egy akkor modernnek számító Dodge buszban ment az idegenbeli mérkőzésekre, amelynek oldalára a klub neve mellé egy pajzsot is felfestettek: a busz ajándék volt a Havannában lévő Galiciai Központtól. A buszban pedig a játékosok és az edzői stáb mellett mindig volt néhány karton Marlboro is, amit meccs közben eladhattak a szurkolóiknak.

Celso Lorenzo a Guardia Civil egyik tiszthelyettesének lányát vette el feleségül. A család egy bézs színű Jaguarban járt a vasárnapi misére.

Az 1960-as évek capói több száz embert foglalkoztattak, és mindent egybevéve szervezeteik több ezer embernek biztosítottak megélhetést Baixo Miñóban és Vigóban (később a tevékenységük kiterjedt a Rías Baixasra és a Costa da Mortére is). A capók Madridban és Barcelonában vásárolt öltönyökben jártak, csúcskategóriás autókkal közlekedtek, fenséges lakomákat rendeztek, bőkezűen megfizették a helyi egyházközösségeket, finanszírozták az utcai fesztiválokat, és nem utolsósorban gyönyörű nők vették körül őket. És ami a legfontosabb, a dohánycsempészetben utazó capók rendszerint jó kapcsolatokat ápoltak fontos politikusokkal, polgármesterekkel, bankárokkal és a legkülönfélébb vállalkozókkal.

Ezt az időszakot a tolerancia határozta meg, amelynek a hatóságok és a politikusok is részesei voltak. A csempészekben senki sem szélhámost látott, épp ellenkezőleg: köztiszteletben álló és feltétel nélkül támogatott figurák voltak. Maga a csempészés jó munkának számított, ráadásul olyasminek, amire büszke lehet az ember. Kering egy történet Tuiban egy Vigo és a portugál határ között fekvő faluban élő nőről, aki, miután gyermeke született a csempészként dolgozó férjétől, elment a kormányhivatalba, hogy anyakönyveztesse a csecsemőt. Az ügyintéző az íróasztala mögött feltette az ilyenkor szokásos kérdéseket, és amikor elérkeztek az „apa munkahelye” ponthoz, a nő minden habozás nélkül rávágta: „csempész”.

Időközben a népszerűség és a tisztelet, illetve a politika cinkosságának ez a mérgező elegye szinte észrevétlenül ágyazott meg mindannak, amiből aztán néhány évtizeddel később a maffiához hasonlítható, könyörtelen bűnszervezetek alakultak ki.

Hamarosan a sajtó is felfigyelt az illegális tevékenységre, és beszélni kezdtek annak lehetséges veszélyeiről, ám erre akkoriban senki sem figyelt oda. A Guardia Civil már jóval azután, hogy a kocka el lett vetve, időről időre rajtaütött néhány érintetten, de ezek az akciók inkább csak a látszatot szolgálták: az egyik ilyen esetben a csempészeket, miután fotózkodtak egyet a hatósági személyekkel – akik elégedetten vigyorogtak a lefoglalt dohányáru előtt –, minden további nélkül elengedték. Mindenki boldog volt, ugyanakkor ezzel fontos precedenst is teremtettek.

„Errefelé a csempészek a legbecsületesebbek”

Manuel Díaz González olyan szélsebesen szelte át Guarda felől a portugál határt – ebben a városban később egészen a polgármesteri címig vitte –, hogy az emberek csak „Uzsgyi”-ként emlegették. Legalábbis így emlékezett rá Manuel Fraga, a jobb felé hajó Alianza Popular (AP) párt, az 1980-as évek legnagyobb ellenzéki erejének elnöke. Az újságíró Elisa Lois az El Paísnak írt cikkében azt állította, hogy Don Manuel egyszer azt mondta a galiciai Regionális Tanács elnökének, Alberto Núñez Feijóónak: „Tudod, hogy miért hívták régen Guarda polgármesterét »Uzsgyi«-nak? Azért, mert mindig szélsebesen lelécelt, amikor a Guardia Civil a portugál csempészekről kérdezősködött!” Fragát nyugtalanította, amikor olyan fotók kerültek nyilvánosságra, amelyeken Feijóo egy másik legendás csempész, az Arousa szigetéről származó Marcial Dorado társaságában sütkérezik egy jachton – kettejük kapcsolatára és a fotókra még visszatérünk.

Manuel Díaz egyike volt azoknak a „főmunkaidős” seftelőknek, akik az 1960-as, 1970-es évekre nagy tiszteletet vívtak ki maguknak dohánycsempészként. A feketepiacon szerzett tapasztalatait leszámítva semmiféle iskolázottsága nem volt. A szomszédai hódolattal adóztak neki, ő pedig lelkesen finanszírozta a Guardában megrendezett utcabálokat, munkához segítette a környékbeli családokat, és még a város saját futballcsapatát, a Club Sporting Guardést is támogatta. Minden tekintetben olyan volt, mint egy galiciai keresztapa, és 1987-ben az AP támogatásával polgármesterré is megválasztották.

Négy évvel azelőtt, hogy polgármesterré nevezték volna ki, Uzsgyi még a büntetését töltötte a madridi Carabanchel börtönben. Egyike volt annak a 92 személynek, akiket 1984 novemberében az úgynevezett „nagy letartóztatásban”, a csempészekkel szembeni átfogó razziák után perbe fogtak – hogy aztán végül a bürokratikus nemtörődömségnek hála egyetlen ilyen perben se hozzanak ítéletet. Uzsgyi a razziák során elfogott többi galiciai capóhoz hasonlóan csak nagyon rövid ideig élvezte a hatóságok vendégszeretetét. (Azért mielőtt átmentek volna a galiciai határon, kivetette magát a Guardia Civil Madridba tartó Vauxhall Opeljéből, és menekülőre fogta, de kis idő elteltével ismét elkapták.) A carabancheli tartózkodásnak köszönhetően csak még nagyobb hírnévre tett szert, ugyanis az ott töltött ideje alatt élelmiszert és takarókat szerzett a többi fogolynak, sőt olykor bármi mást is megvásárolt, amire éppen szükségük volt.

Uzsgyi mindig is váltig állította, hogy polgármesterré választása után felhagyott a csempészettel. Abban az évben, 1987-ben, amikor már önkormányzati tanácstag volt, interjút adott a helyi Faro de Vigo újságnak. Az interjú rendkívül szórakoztató olvasmány. Manuel Díaz ebben többek között elmondja, hogy Fraga tévedett a becenevével kapcsolatban: „Már kölyökkorom óta Uzsgyinak hívtak. Ugyanolyan büszkén viselem ezt a nevet, mint amelyiket anyámtól kaptam.” Díaz aztán szenvedélyes szónoklatban kel a csempészek védelmére, akik közé ekkor – talán tévedésből – saját magát is odasorolja: „A csempészek szava arany. Olyan ez, mint amikor egy tehén eladását az eladó és a vevő közti kézfogás pecsételi meg. Nincs szükség papírokra, aláírásokra, semmi ilyesmire. Pontosan erre számíthatsz Manuel Díaztól!” Az interjú utolsó mondatának, amely a címbe is belekerült, alighanem a történelemkönyvekben a helye: „Errefelé a csempészek a legbecsületesebbek.” Ezek tehát a saját szavai voltak – és most nyomtatásban is megjelennek. A többség számára csak Uzsgyiként ismert Manuel Díaz két évvel később hunyt el, és a temetésén részt vevő ezrek között – nem kevés magas beosztású politikus és jelentős galiciai üzletember társaságában – ott találjuk Don Manuel Fragát, a Galiciai Regionális Tanács frissen kinevezett elnökét is. A jelek szerint Díaz jelszavával a galiciai hatóságok is teljes mértékben egyetértettek.

Cigaretta minden mennyiségben

1982 nyarán egy napon tűzharcra került sor a Parador de Cambados{1} szállodánál. A szemtanúk lövéseket hallottak, majd futva érkező embereket láttak bepattanni a kocsijukba, akik sietve elhajtottak. Ezután minden elhallgatott. A rendőrség kiszállt a helyszínre, ám a nyomozás számottevő eredmény nélkül zárult – vagy legalábbis az eredményeit nem hozták nyilvánosságra. „Összekaptak valami csempészárun”, mondogatták a környékbeliek. Később kiderült, hogy aznap több dohányban utazó capo találkozott egymással a szállodában. A helyi újságírók szerint a találkozó témája az üzlet jövője volt. A tárgyalás egy pontján feszült csend állt be, amikor is Vicente „Terito” Otero előhúzta a pisztolyát, és rálőtt Laureano Oubiñára. Ekkor vette kezdetét a tűzharc, de végül senki nem sérült meg. Bizonyos változatok szerint Terito kezéből kiütötték a fegyvert, és emiatt egy harmadik személyt mégis sikerült lábon lőnie. Mások úgy vélekednek, hogy nem is a csempészeten, hanem azon kaptak össze, hogy mekkora összeget kéne felajánlaniuk az AP-nek a következő választásokra. A lövöldözés tényét leszámítva a találkozó részletei a mai napig ismeretlenek.

A tűzharc feltételezett kezdeményezője, Vicente Otero – aki Terito és Don Vicente néven is futott – szintén a Celso Lorenzo-féle Marlboro Celta igazgatótanácsába tartozott, egyúttal ő volt azoknak az újonnan feltörekvő csempészeknek a vezetője, akik Baixo Miñótól a Rías Baixasig kiterjesztették az üzletet. Otero lényegében a feketepiacon nevelkedett, és szívesen kérkedett azzal, hogy milyen sokra vitte. Szeretett elegánsnak tűnni, mindig makulátlanul – igaz, nem feltétlenül ízlésesen – öltözködött, és még a haját is festette, hogy elrejtse az ősz tincseit. A kapcsolatai még az 1960-as évek csempészhálózataiból maradtak meg; ebből a környezetből a Transportes Otero névre keresztelt vállalata révén egyfajta megbízható üzletemberként emelkedett ki. A vállalat teherautói ebben az időszakban mindenütt ott jártak Cantabria partjain és Spanyolország északi részén – természetesen nemritkán dugig tömve értékes amerikai dohánnyal.

A dohány hamar milliomossá tette Teritót. A későbbiekben még számos céget felvásárolt, részben befektetési céllal, részben pedig azért, hogy legyen hol tisztára mosni a pénzét. A Mondarizban lévő híres gyógyfürdő is a tulajdonába került, ahogy lényegében az egész cambadosi kikötő is. Ő volt az első latin-amerikai stílusú főnök a ríákban. Nagylelkű adományokkal támogatta a városi tanácsot és a helyi önkormányzatot, munkát adott a helybelieknek, fesztiválokat és vallási zarándoklatokat szervezett, és mindenekelőtt gondoskodott róla, hogy az AP kapja a helyi szavazatok túlnyomó részét, ezzel hozzásegítve a pártot, hogy meghatározó tényezővé váljon Arousában és a környező területeken.

Don Vicente világéletében megbízható pártkatona volt, azonkívül Manuel Fraga személyes jó barátjának számított. A barátság kölcsönös volt, amit egyikük sem tagadott meg soha. Fraga mindig jó kezekben érezhette magát, ha Arousába látogatott: kiadós vacsorák és friss tengeri herkentyűktől roskadozó asztalok várták, hol a Parador de Cambadosban, hol Don Vicente egyik saját éttermében, hol az A Toxa kaszinóban, ami afféle második otthonaként szolgált. Az AP vezetőit mindig is nagy tisztelettel és felhajtással fogadták a városban, és a rajongás kölcsönösnek bizonyult, amit az is jelzett, hogy a párt az aranymedáljával tüntette ki Don Vicentét. Nem véletlenül, hiszen ő volt az, aki garantálta az AP – illetve későbbi változata, a Partido Popular (PP) – sikereit a térségben; hathatós támogatásának köszönhetően nemritkán a szavazatok hetven százalékát is be tudták gyűjteni.

Galiciában mindenki tisztában volt vele – és még inkább tisztában vannak vele a főként a Rías Baixasra fókuszáló újságírók –, hogy Don Vicente az általa biztosított szavazatokért, illetve a pártkasszába áttolt milliókért cserébe kapta meg a kitüntetését. A nagylelkűsége mindenesetre tovább erősítette az AP és a csempészek közti kötelékeket. Ahogy Perfecto Conde fogalmazott La conexión gallega (A galiciai kapcsolat) című könyvében: „Nincs bizonyítékom a közvetlen üzleti kapcsolatukra, mindenesetre senki nem akart beperelni, miután írtam róla.”

Don Vicente jobbkeze egy bizonyos José Ramón „Kölyök” Barral volt, aki Ribadumiából, a River Umián megközelíthető, Cambadostól két-három kilométerre fekvő faluból származott. A fiatal éveit külföldön, többek közt Svájcban és Németországban töltötte különböző autógyárakban, és Galiciába már viszonylag tehetős emberként tért vissza, majd számos további üzleti vállalkozásba fogott: ezek közé tartozott egy kiviültetvény létrehozása is, amire ezen a vidéken korábban még nem volt példa. Nem telt el sok idő, míg rájött, hogy az igazi pénz a csempészésben rejlik. „A Kölyök úgy járt, hogy még a szél sem hallotta a lépteit”, írja róla Perfecto Conde. „Volt három járőrhajója, egyenként 1800 ládával a rakterükben, amelyekkel gyakorlatilag egészen a saját házáig felment a folyón. A szállítmány érkezése előtt az összes Umiába vezető utat és ösvényt lezárták, hasonlóan ahhoz, mint amikor Franco tábornok lazacra vadászott.” A Kölyök igencsak becsvágyó volt, az elsők között teremtett kapcsolatot a galiciai klánok és a nemzetközi csempészmaffia között. Lényegében mindent a Vilanova de Arousa partján álló házából intézett.

A Kölyök a mentorához hasonlóan a párt aktivistájának számított, ráadásul az ő esetében ez túlment a pusztán pénzbeli adományokon: 1983-ban az AP tagsága döntő többséggel Ribadumia polgármesterévé választotta. Ekkor bejelentette, hogy felhagy a csempészéssel, amire a párt is áldását adta. Igaz, nem mindenki bizonyult ilyen megértőnek. Ekkoriban egy bizonyos Mariano Rajoy – 2011–2018 között Spanyolország miniszterelnöke – volt a pontevedrai tanács vezetője, aki igencsak kínosnak érezte a Kölyökhöz és a Don Vicentéhez hasonló alakok társaságát. Rajoy rá is kérdezett Fragánál, ugyan miért ápol olyan szoros viszonyt ezekkel a bűnözőkkel. Fragát nem lehetett zavarba hozni, és a válasza azóta is tovább él a galiciai szájhagyományban: „Mariano, utazz el Madridba, keríts magadnak egy feleséget, csinálj gyerekeket, és ha már ott vagy, tanulj meg galiciaiul.” Rajoy szemmel láthatóan megfeledkezett a helyi dialektus sajátosságairól, és az erkölcseivel is kissé megelőzte a korát.

Mindenesetre a Kölyök nem mondott teljes mértékben igazat, amikor bejelentette, hogy új életet kezd, ugyanis a ribadumiai polgármestersége ideje alatt is kivette a részét a buliból. Márpedig elég hosszú időt töltött a polgármesteri hivatalban: az AP/PP színeiben összesen tizennyolc évig volt a városi tanács tagja, és egészen 2001-ig minden alkalommal abszolút többséggel választották meg. 2001-ben aztán a bátyja társaságában elcsípték, amikor éppen 400 ezer doboz Magnum cigaretta átadását felügyelte Vigóban. A lemondólevelében így fogalmazott: „Mindig is becsületesen és őszintén végeztem a munkám. Ez a hiba kizárólag magántermészetű volt. Elnézést kérek érte. Azért mondok le a polgármesteri tisztségről, hogy Ribadumia neve ne fonódhasson össze a bűnözéssel.”

A rajtaütést és a feltételezett brit Virgin-szigeteki adócsalást követő per még ma sem zárult le.

{1} A paradorok olyan kastélyok, apátságok vagy más történelmi épületek, amelyeket államilag fenntartott szállodákká vagy fényűző intézményekké alakítottak át.