A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka (javított kiadás), 2022

A kalandor, 2022

Para Bellum, 2022

Migránsok (bővített kiadás), 2023

Endrei szentek, 2023

Rose von Jericho, 2023

Copyright © Bihary Péter, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-86-1

Előszó

A könyv fikció. A helyszínek és a cselekmények tekintetében elképzelhető egyezés a valósággal, de a történet alapjában véve a szerző képzeletében megszületett párhuzamos valóságban játszódik. A könyvben szereplő minden egyes személy kitalált, a nevek esetenként más, valós személy nevére hasonlíthatnak, de ez kizárólag a véletlen műve. Sajnos a való élet sokkal kegyetlenebb, mint a könyvben szereplő összes fikció. Adjunk hálát annak, akiben hiszünk, legyen az akárki vagy akármi, hogy még nem következett be semmi hasonlatos az itt leírtakhoz! A történetben szereplő figurák kifejezései és gondolatai kizárólag a szereplőké, az ő karakterüket jellemzik, a karakterek véleményét, életigazságait a szerző nem osztja.

Erőszakra csak erőszak, terrorra csak terror lehet a válasz. Élnek közöttünk olyan nők és férfiak, akik a saját életük elé helyezik a többiek életét, mert hisznek abban, hogy a szolgálatuk egy nagyobb, egy nemesebb közjót szolgál.

Nélkülük az erőszak eluralkodna a földön, és ember embernek farkasa lenne.

Annál is jobban, mint jelen életünkben.

Első fejezet

A dermesztő hideget egy pillanat alatt az egész testemet elárasztó forróság váltotta fel. A gondolataim kitörtek hibernált állapotukból, hirtelen cikázni kezdtek. Éreztem, hogy ég mindenem. Ez lehet a pokol tüze, villant át hirtelen az agyamon. Életemben annyi bűnt követtem el, hogy bármennyi szenvedést megérdemlek. Nincs vita, itt az ideje a számadásnak. Ebben a pillanatban áramütést éreztem, és a szívemet majd kitépte helyéből a fájdalom. Ismét láttam magam fentről. Egy mentőben fekszem a hordágyon, és két, SAMU-feliratú piros dzsekit viselő ember igyekszik defibrillátorral ebben a világban tartani. Fekete gumikesztyűs kezük véres volt, ahogy már a kórházba száguldva felnyitották a sebeim. Az utolsó, ami bevillant az agyamba, a holtak arca, amikor szétrebbennek, mint kósza felhők a nyári égen.

Kinyitottam a szemem, és az első, amit megpillantottam, az a hófehér falon lévő héber felirat. Oxigén. Tűzveszélyes. Próbáltam elfordítani a fejem, de a fájdalom, mint egy kés, úgy hatolt az agyamba. Minden igyekezetemmel fel akartam fogni, hol vagyok, de már a puszta létezés is kimerítő volt számomra. A torkom rettenetesen fájt, feltehetőleg az intubálás miatt, gondoltam. De hol a pokolban vagyok? Az utolsó emlékkép egy autó oldala a marseilles-i repülőtér bejáratánál. Behunytam a szemem, és Liat riadt arcát láttam magam előtt. Liat! Hol lehet? Mi lehet vele? Mennyi ideig voltam kiütve? Ezrével tódultak a kérdések a fejembe, a válaszok pedig várattak magukra, hiszen egyedül voltam a kórteremben. A pislogás már fájdalom nélkül működött, de a fény még rettenetesen zavart, bár már egészen jól kitisztult az elmém.

Megköszörültem a torkom, de ezt azonnal meg is bántam. Iszonyatos fájdalom nyilallt a gégémbe. A hasfalam és a mellkasom majd leszakadt.

A gyógyszerek ellenére olyan érzésem volt, mintha egy vödörnyi olvadó fém lenne a belsőmben. Üvölteni tudtam volna a fájdalomtól. Ebben a pillanatban lépett be egy nővér, majd meglepett arcot vágva vissza is fordult a folyosóra. Fél perccel később egy egész csapat fehér köpenyes doktor érkezett, és izgatottan állta körbe az ágyam. Egyikük a gépeket vizsgálta, a másik engem vett górcső alá. Úgy éreztem, kezd nagyon elegem lenni az egészből.

– Hol vagyok? – próbáltam meg rájuk kiáltani, de csak szánalmas rekedt suttogásra futotta az erőmből.

– Ne beszéljen, fiam! Még nincs itt az ideje – nézett rám atyáskodva a legidősebbnek tűnő orvos.

Megpróbáltam ellenkezni, de az egyikük egy fecskendőből valami folyadékot fecskendezett a bal kézfejembe bekötött infúzióba.

– Számoljon, Dov! – mondta az idős doki, és én számoltam. Mire tízig eljutottam volna, már ismét zuhantam. Húzott a mélység, és éreztem, hogy elveszek. Gyengeség vett erőt rajtam, pihenni akartam. Aludni, amíg világ a világ.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el az utolsó ébredésem óta, de amikor újra kinyitottam a szemem, már sötét volt. A kórteremben, ahol feküdtem, csak egy kis éjjeli fény és a gépek zölden vibráló kijelzői világítottak. Halk ütemes csipogás hallatszott az egyikből, és távolabbról egy ismeretlen hang. Amikor nagy kínok között a hang irányába fordítottam a fejem, egy árnyat láttam meg a szoba távoli sarkában. Az ott lévő fotelben ült valaki, kabáttal volt letakarva, két lába egy széken pihent, ő maga ütemesen szuszogott.

– Hé! – próbáltam megszólítani.

Nyöszörögve levette a lábát a székről, kiegyenesedett, és ekkor pillantottam meg az arcát. Issur volt az, a parancsnokom és legjobb barátom. Felállt, odajött, majd megszorította a jobb kezem.

– Ezért kinyírlak. Örülök, hogy élsz, Dov, de ezért esküszöm, kinyírlak. Ilyen amatőr módon elbukni… Hogy érzed magad? – Láttam az arcán a megkönnyebbülést. Talán még a szemében csillogó könnyeket is, de ezt sohasem vallaná be.

– Vizet! – kértem azonnal, mert a szám olyan volt, mint a Negev-sivatag. Száraz és halott. Egy gézlapot bevizezett, és a számhoz tett. Úgy szívtam ki a nedvességet a gézből, mint a forró és száraz homok.

Nem tudom, mióta etettek és itattak csöveken keresztül, de hihetetlenül jólesett végre egy kis víz.

– Lassan, Dov! Lehet, ezért is a fejem veszi az orvos. Csúnyán bekaptad. Alig bírtak összerakni. Pár alkatrészt ki is kellett dobni. Szóval, ha esetleg a léped keresed, akkor örömmel jelentem, kikapták, és eldobták, mert a golyó némileg átrendezte. A belső szerveid bohókás káoszának összelegózásához egy egész orvosi csapatra volt szükség.

– Hol vagyok? – kérdeztem, már sokkal vállalhatóbb hangon.

– Tel-Avivban, természetesen. A katonai kórház intenzív osztályán teszed próbára az egészségügyi személyzet idegeit, még a leszakadt fél füledet is visszavarrták.

– Mi történt? – kérdeztem, mert vagy a drogok miatt, amiket kaptam, vagy a traumának köszönhetően abban a pillanatban szinte semmire sem emlékeztem.

– Hogy mi történt? Azt inkább ne firtassuk. Nem vagy abban az állapotban, hogy szétrúgjam a segged. Elég annyi, hogy a kis magánakciód kemény diplomáciai botrányt okozott. A legfelsőbb szintig is eljutott a híre. Te húztad a rövidebbet. Csoda, hogy még élsz. És bevallom, nem kevés munkámba került, hogy nem hagytak meghalni egy délfrancia kórházban vagy egy korzikai börtönben.

Lassan kezdtek kitisztulni az emlékek. Egy repülőtér, Liat, a kutyám és vér. Vér mindenütt.

– Liat? Hol van Liat? Miért nincs itt? – kérdeztem szinte pánikban.

– Később, Dov! Ne akarj mindent egyszerre!

– Mennyi ideig voltam dögön, Issur? Hol van Liat? – Látta rajtam, hogy ez nem az a pillanat, amikor hallgatással vagy tereléssel elodázhatja a témát.

– Rendben. Behívom az ügyeletes orvost, és ha ő felügyeli az aktuális állapotod, akkor beszélhetünk.

Két perc sem telt el, és Issur a főorvossal tért vissza, akinek a köpenyén ezredesi rendfokozat látszott.

– Amikor azt mondom, hogy elég, akkor a beszélgetésnek vége. Értve vagyok? – kérdezte az orvos ellentmondást nem tűrő hangon.

– Igen – válaszoltuk egyszerre.

– Issur! – szóltam keményen, bár inkább rekedt esdeklő kérésnek hangzott.

– Hol kezdjem? – kérdezte.

– Liat!

Issur lehajtotta fejét, és nemet intett vele.

– Ezt most mi? – emeltem fel a hangom.

– Mit gondolsz, mi? – kérdezett vissza suttogva. – Liat nem élte túl. És a kislányotok sem. Amikor be akart szállni a mentőbe, hogy veled tartson a kórházba, a káoszt kihasználva a tömegből egy kéz…

– Beszélj már!

– A vékony pengéjű kés a lapockája mellett hatolt a szívébe. Azonnal meghalt. A mentősök segítséget kértek, egy másik esetkocsi is a helyszínre érkezett. A kislányod kiemelték a halott édesanyja testéből, de még aznap elment ő is – mondta Issur, és a könny csermelyként csorgott az arcán.

Félig ülve, félig fekve terültem el az ágyon, a lelkem ott halt meg, akkor, abban a pillanatban. Ettől a perctől kezdve semmi értelme nem volt az életemnek.

– Beni? – kérdeztem rettegve.

– Beni már az USA-ban, és talán még életben van. Talán. Ő volt az ára, hogy ez az egész egyszer és mindenkorra véget ért. Nem volt választásunk. Átadtuk őt az amerikaiaknak. Azt hiszem, bele kell nyugodnod, hogy soha többé nem hallasz felőle.

A lelkemben dúló fájdalom elviselhetetlen volt. Azt hittem, a szívem kiszakad a testemből. A gépek vadul csipogni kezdtek, az ügyeletes orvos intett Issurnak, hogy ennyi volt a beszélgetés, majd egy fecskendőbe tejszerű folyadékot szívott fel, amit megint az infúziómba fecskendezett. Tudtam, hogy jön a zuhanás, de még nem végeztem.

– Issur! A szüleim?

– Anyád beteg, teljesen kikészült. Apád támogatja mindenben, így még tartja magát. Apád rendben, minden héten kint van a hajón.

– Tudják, hogy élek?

– Nem. Eltemettek, és ennek jó oka van.

– Helyes. Csak úgy tudom őket megvédeni magamtól, ha halottnak hisznek. Mennyi ideje vagyok kiütve? – kérdeztem, de ekkor megéreztem a drog hatását.

– Tizenegy hónapja – válaszolta. A hangja már messziről hangzott, ahogy zuhantam az elmémet húzó mélység és sötétség felé.

Ismét fogalmam sem volt róla, mennyi ideig lehettem eszméletlen. Minden reggel gyógytornászok jöttek, és átmozgattak, bár ez inkább volt állatkínzás, mint segítség. Esküszöm, ezek mind szadista, ferde lelkű gyilkosok. Másfél hét után már magamtól is fel tudtam állni az ágyból. Issur hetente többször meglátogatott, de keveset beszéltünk. A múltat nem akartam szóba hozni, mert nem voltam hozzá elég erős, a jelenről, úgy éreztem, szót sem érdemel, a jövőre meg nem voltam kíváncsi. Belül olyan ürességet éreztem, mintha már halott lennék, csak a testem még nem tudja. Számtalanszor feltettem magamnak a kérdést, hogy miért nem én. Miért kellett meghalnia mindenkinek, aki kötődött hozzám? Mi a terve Istennek még velem? A földi létem értelmét veszítette. Semmi sem motivált, semmi sem érdekelt. Ürességet és enyhíthetetlen fájdalmat éreztem. Az egész életemet meghatározó fegyelem gépiesen tette a dolgát bennem.

Napról napra erősebb lettem. A katonai kórház személyzete nem arról volt híres, hogy simogatja a harcosokat. Az intézmény egyetlen feladata: minél hamarabb újra harcképessé tenni a sebesült katonákat. Ebben valóban verhetetlenek voltak. A szteroidok és egyéb gyógyszerek hatására viszonylag hamar visszatért a régi formám. Kizárólag a műtéti hegek árulkodtak csúfos kudarcomról. Issur rendszeresen meglátogatott, és figyelte a fejlődésem. A csapatom többi tagja megúszta. Átszervezték őket, és azóta is teszik a dolgukat. Néha kimennek a sírhoz, amelyben Liat és a kislányunk nyugszik. Papírforma szerint velem együtt. A szüleink a Chává (élet) nevet adták neki.

Még a halálom is hazugság, viszont így tökéletesen tudtam, hol a helyem. Mellettük.

Vasárnap volt, meleg nyári nap, amikor a kórház edzőterméből mentem vissza a szobámba. A parancsnokom már a szokásos helyén, a sarokban elhelyezett pisztáciazöld fotelben ücsörgött. Amikor beléptem, felemelte a tekintetét a tabletjéből, és rám nézett. Azonnal tudtam, hogy ez nem a szokásos látogatások egyike.

– Menni kell? – kérdeztem.

– Menni – bólintott. – Öltözz, a kocsi már kint vár! Az irodámba megyünk. Nagyon sok mindent át kell beszélnünk. Kezdve azzal, hogy nem létezel. Új személyazonosság, új élet. Minden szálat el kell varrnunk. Apád a kérésemre már árulja a hajód. A számládat minden bankban felszabadítottuk. Vagyonos ember vagy. A többit majd akkor, ha nyugodt körülmények között tudunk beszélni.

Nem kellett magyarázkodnia. Tudtam, mi a dörgés. Semmim nem volt, amit összeszedhettem volna, kvázi ruhátlanul érkeztem, és csak a sereg által biztosított sportruházat volt az, amit mindennap viseltem. Issur ledobott egy málhazsákot az ágyamra.

– Itt az egyenruhád. Egyelőre elégedj meg ezzel! Ja, és eszedbe se jusson megborotválkozni, Dov!

Gyorsan felöltöttem az IDF, azaz az Israel Defence Forces alezredesi egyenruháját. Mintha rám szabták volna, a bakancs is pont a méretem. Már a szagáról érezni lehetett, hogy új. Úgy néztem ki, akár az IDF toborzóplakátja, bár a méretes szakállam némileg árnyékolta az összképet.

– Oka van, hogy ne vágjam le a bundám? – kérdeztem, mert ez csak akkor fordult elő, ha arab környezetbe mentem.

– Mindennek oka van, barátom. Mindennek ebben a büdös életben.

Elköszöntem az osztályos orvostól, és Issurral együtt lebaktattunk a lépcsőn. A főépület előtt egy olívazöld Jeep Wrangler Army várakozott. A sofőr a kocsi mellett cigarettázott. Amikor meglátott bennünket, eldobta a csikket, és tisztelgett.

– Pihenj! – szólt Issur. – Az irodámba! – mondta a sofőr katonának, és hátra ült. Én a jobb egyre ugrottam be, a fiatal katona mellé, nem kedveltem ugyanis a hátsó ülést.

Felbőgött a kocsi motorja, én meg a tükörből figyeltem az egyre távolodó, egyre zsugorodó kórház pálmafákkal körbevett épületét, egészen addig, amíg el nem tűnt a látómezőmből.

Így tűnt a semmibe az életem is. Kíváncsian, de rezignáltan figyeltem az utat magam előtt. Nem tudtam, mi vár még rám, de nem is nagyon érdekelt. Nem voltak terveim, nem voltak céljaim. Bár, ha jobban meggondolom, egy célom mégis volt. Együtt lenni a családommal. Liat és Chává már vár rám odaát. Néztem a sávokat elválasztó festékcsíkok rohanását, és azon töprengtem, hogy a szüleim a halálhírem hallatán vajon ugyanazt érezhették-e, amit én érzek most. Nem kívánom senkinek, hogy elveszítse a gyermekét. Nekem egy perc nem sok, annyi sem adatott meg a lányommal, de majd belepusztulok a tudatba, hogy nem látom felnőni. Ha behunyom a szemem, előttem van Liat. Látom a tengerparton, látom bevetésen, látom várandósan nagy pocakkal, és látom démonként a karomban. Elárasztanak az érzések. Szenvedek, de mindemellett boldog is vagyok, hogy ismerhettem, szerethettem. Nagyon sok gondolat cikázik át az agyamon, ám egy dologgal nem vagyok tisztában. Pillanatnyilag azt sem tudom, ki vagyok. Még egy átkozott nevem sincs.

Dov halott.

Második fejezet

Omid Hamid mind a huszonegy évében azt hallotta az édesanyjától, hogy Allah a magasságos és könyörületes. Ötéves korától viszont azt is, hogy Allah vigyáz az édesapjára a Paradicsomban, ahová az mártírként tért meg.

A szokásos esti ima után a mecset előtt felvette a cipőjét, és a szeptemberi estében elindult haza. A közvilágítás gyér fényt adott, de működött, a cionista megszállók ugyanis éppen adtak áramot Gázának. Naponta ez több órán át is előfordult. Gyűlölte a zsidókat, gyűlölte Izraelt, és mindazokat a keresztényeket, akik segítséget nyújtanak nekik. Igazából Amerikát is gyűlölte. Ha éppen adódott egy pillanat, amikor tisztán látott, biztos volt abban, hogy az egész világot gyűlöli. Az egész világ elfordult Gáza viharverte övezetétől. Az apja a Fatahból lépett át a Hamasz soraiba, és még 2007 nyarán halt meg egy, a zsidó telepesekkel vívott lövöldözésben, amikor társaival egy kibucra támadtak. Ötévesen még nem fogta fel, mi történt az apjával, csak azt látta, hogy az anyja hisztérikusan, önkívületi állapotban üvöltve sír, és átkozódik. Katonák vitték haza az apja holttestét, és helyezték el a nappaliban. Az anyja szerint Allah segített rajtuk, mert a megszálló izraeliek nem szokták kiadni a holttesteket. Az apja visszavonuláskor, a hazavezető úton, közvetlenül a támadás után halt bele a nyakát ért lőtt sebébe. Omid akkor sem sírt, amikor a férfi kivérzett, élettelen testét levették a Nissan kisteherautó platójáról, és bevitték a házba. Az apja kockás kendővel fedett arcú társai mind biztosították arról, hogy a férfi hősként és mártírként halt meg a földfoglaló zsidók ellen vívott szent háborúban. Omid a temetési tömeg élén vonult, százak kísérték utolsó útjára a drága halottat. A harcosok a koporsót a fejük fölé emelve vitték körbe Khan Yunisban, ahol éltek. Jelszavakat üvöltöttek, Kalasnyikovokkal lőttek a levegőbe, és izraeli, valamint amerikai zászlókat égettek. Omid is kapott egy zöld fejpántot, amelyen egy fekete körben fehér arab betűkkel a dzsihád felirat volt látható. Egy gépfegyvert is megkíséreltek a kezébe adni, de azt nem bírta el.

Omid a szikár, magas, majd kétméteres alakjával, hollófekete hajával és mélybarna szemével a lányok kedvence is lehetett volna, de őt nem érdekelték a lányok. Kizárólag az „ügy” megszállottja volt. Nem érdekelte a munkája sem, oda is csak azért járt, mert az életjáradék, amit a Hamasz édesapja mártírhalála után az anyjának fizetett, semmire sem volt elég. Egy zsugori öregember autószerelő műhelyében dolgozott, majdnem éhbérért. Omidnak egyetlen vágya volt, visszaszerezni ősei földjét, és megadni Palesztinának a megdicsőülést. Ezzel feküdt, ezzel kelt. Az imám mindennap elbeszélgetett vele, és teljesen észrevétlenül kerítette hatalmába az elméjét.

Huszonegy éves korára odáig jutottak, hogy saját gondolatai szinte nem is voltak. Már az anyjával való beszélgetések során is vagy Korán-idézetekkel, vagy az imám szavaival válaszolt. Az anyja nem titkolt büszkeséggel nézett ilyenkor a fiára.

Omid nemcsak a vallási és ideológiai nevelést vette nagyon szigorúan, de a testi adottságait kihasználva kiváló harcossá képezte magát. Ebben nagy segítségére volt a Hamasz. Nagyrészt a fiatalok radikalizálását tekintették fő feladatuknak. Omid már négyszer járt Iránban. A forradalmi gárda tisztjei képezték ki közelharcra és fegyverkezelésre. Ilyenkor két-három hónapot töltött egy kietlen vidéken lévő kiképzőtáborban. Embertelen körülmények között faragtak férfiakat az odaérkező fiatal fiúkból. Az iráni Hamadan melletti hegyekben mindenre felkészítették. Tudott bombát készíteni és hatástalanítani. Lőni, kézzel, késsel és szinte bármivel gyilkolni. Mondhatni osztályelsőként végzett az összes ilyen kiképzésen. Az elhivatottságáról még az iráni forradalmi gárda kiképzői is tisztelettel beszéltek. Hamid korosztályának egyik legjobb harcosa volt, és csak arra várt, hogy eljöjjön az ő ideje. Nem is sejtette, hogy már el is érkezett.

Eléggé eltávolodott a mecsettől, amikor egy, a környéken közlekedő gépkocsikhoz képest jó állapotban lévő W124-es Mercedes húzott mellé. A jobb hátsó ablak hangtalanul lecsúszott, és egy szimpatikus, mosolygós negyvenes férfi szólt ki neki, miközben jobb kezével végigsimította koromfekete szakállát.

– Omid! Van rám egy perced? – kérdezte.

Omidban a vér is meghűlt. Farid Abu Jarad, a Hamasz katonai szárnyának, az Izz ad-Din al-Kasszám Brigádoknak egyik vezetője szólította meg. Eddig csak párszor találkoztak, de fogalma sem volt róla, hogy ismerik a nevét. Azt sem gondolta, hogy tudnak egyáltalán a létezéséről, most meg a nevén szólította. Igen komoly szűrőkön át lehetett eljutni Abu Jaradhoz. Ő nem állt szóba akárkivel. Omid tökéletes fogsorával – amit annyian irigyeltek – megeresztett egy idétlen vigyort Abu Jarad felé, és csak egy bólintásra volt ereje.

– Ülj be ide mellém! – mondta Farid, és válaszra sem várva felhúzta az ablakot. Omid beült a kocsiba, és az ujjait tördelve, feszengve nézett maga elé. Még a szemét sem merte ráemelni erre a nagyhatalmú emberre.

– Omid! Apád a barátom és harcostársam volt. Allah kegyelméből mindketten részt vettünk azon a rajtaütésen, amikor az életét adta a hitünkért. Figyelemmel kísértem az életed, még ha nem is voltam napi szinten a részese. Látom, hogy apád emléke nem veszett el, hanem tovább él harcos szívedben. Szükségünk van rád, Omid. Szüksége van rád az ügyünknek.

– Természetesen, Abu Jarad! Már nagyon vártam ezt a napot. Készen állok. Legyen az késes támadás vagy öngyilkos robbantás. Rám számíthatsz.

– Ugyan! Ennél sokkal nagyobb feladatot akarunk rád bízni – nevette el magát Farid. – Nem most és nem itt fogjuk a konkrétumokat megbeszélni. Hamarosan megállunk egy sátornál. Iszunk egy teát, és shisházunk, fiam. Közben elmondom, mi a tervem veled. Balját a fiú jobb térdére tette, és nézte az elsuhanó tájat. A fiú az érintéstől összerezzent, majd némán meredt maga elé.

Egy szót sem szólt, amíg ki nem értek a házak közül, és meg nem álltak egy sátor mellett, a kis bokrokkal elszórt semmi közepén. A kopott katonai sátor mellett tűz égett, amin egy ágasra akasztott, tradicionális arab kancsóban víz melegedett. Szőnyegek voltak a tűz köré terítve. Két titokzatos alak árnyát lehetett látni, ők a szőnyegeken ültek törökülésben, teát kortyolgattak, shishát pöfékelve. A kajszibarackos dohány kellemes illata uralta a környéket. A csillagok milliárdjai szokásos esti táncukat járták az égen, és Khan Yunis fényei pislákoltak a háttérben, amíg az izraeliek adták az áramot.

Omid és Farid leült a szőnyegre. Az egyik árny teát töltött, majd visszaült a helyére. Omidnak volt ideje megfigyelni a sebhelyes arcú negyvenes férfit a tűz fényében. Lassú, de szabályos, kimért mozgása láthatóvá tette, hogy nem pazarolja az energiáját. Akkor és annyit mozog, amennyit és amikor kell. Vannak emberek, akiknek egyetlen szót sem kell szólniuk ahhoz, hogy a szemlélő minden kétséget kizáróan megállapíthassa, egy olyan emberrel áll szemben, aki nem hebrencs, nem szól, ha nem kell, és megtesz bármit, amire az adott helyzetben szükség van. Omid érezte, ez az ember öl is, ha kell. Látszott rajta, hogy megtette már, és nem is egyszer. Sugárzott róla, hogy magabiztos, és hidegvér jellemzi.

Ösztönösen összehúzta a mellkasán a vékony farmerkabátját, és nem a hideg miatt. Friss volt az este, de a hőmérő higanyszála még így is elérte a húsz fokot. Egészen más miatt rázta ki a hideg. Ebben a pillanatban tudta, hogy valami megváltozik az életében.

Valami fontos dolog részese lehet. Egy új fejezet nyílik élete könyvében, és ő lesz az, aki ennek a könyvnek az oldalaira vetheti a szavakat. Rajta múlik egyedül, hogy ez egy hőstörténet lesz, vagy egy tragédia. Magában ekkor fogadta meg, hogy hű lesz mártír apja emlékéhez, és legyen az bármi, megteszi a népéért és Allah dicsőségéért.

Abu Jarad csendesen szürcsölte a teát, miközben az órájára nézett.

– Hamarosan tanúbizonyságot kell adnod a hűségedről és az elszántságodról – mondta, majd intett a fejével a két férfinak, aki a tűznél ült. Ali és Mahmud, az iráni forradalmi gárda két századosa felállt, és a sátorba ment a fegyverekért.

Ahogy elhúzták a sátor bejáratául szolgáló vásznat, Omid egy akkumulátorról üzemelő lámpát, egy széket, a szék mögött a sátorlapra kifeszített zászlót látott odabent.

– Három feladatod lesz ma. Egy viszonylag könnyű és két nehezebb – szólt Farid, miközben egyre türelmetlenebbül újra és újra az órájára nézett.

– Készen állok! – válaszolta Omid, és a térde remegni kezdett. Nem félt, de az adrenalin elárasztotta a vérét.

Ekkor egy öreg, fehér, ütött-kopott Volkswagen T4-es kisbusz érkezett a sátor elé a földúton, hatalmas porfelhőt verve fel maga után. Négy férfi ugrott ki belőle, és a deszantosok által használt rövidített AKS UB 74-es gépkarabéllyal három bekötött szemű, hátrabilincselt kezű foglyot terelt a sátor elé.

– Abu Jarad! Meghoztuk az árulókat – jelentett katonásan az egyikük.

– Nem volt semmi probléma? – kérdezte Farid.

– Semmi. Olyanok voltak, mint a csirkék – röhögött fel a másik fegyveres, aki a kisbusszal érkezett.

– Soha ne becsüld le az ellenséget! – vetette oda Farid, és megvetően nézett az emberére.

– Értettem, Ámir! – vágta magát ügyetlenül vigyázzba a férfi.

– Térdeltessétek őket egy sorba! – rendelkezett Farid.

A rabokat letérdeltették, de a szemfedőket nem vették le róluk. Az egyikük maga alá vizelt a félelemtől. A kisérők hangosan felröhögtek, Omid nem tudott mit kezdeni a helyzettel, idétlenül vigyorgott, és a kezét tördelte.

– Azt! – mutatott az egyik fogolyra Farid. – Vigyétek a sátorba!

Az őrök a térdelő férfi hóna alá nyúltak, majd behúzták őt a sátorba, azután a székre ültették. Farid intett a fejével Omidnak, aki szintén belépett a sátorba.

– Az első próbatétel nem lesz nehéz – nézett a fiúra. Elővett az övéből egy Glock 17-es pisztolyt, és csőre töltötte. – Lődd le! Ne kérdezz, ne gondolkozz csak tedd meg! Lődd főbe!

– De én még soha… – kezdte volna Omid, ám Farid egy kézmozdulattal belé fojtotta a szót.

– Azt mondtam, kérdés és hezitálás nélkül! – nézett mélyen a szemébe.

Omid elvette a fegyvert, és a sikoltozó ember halántékához tette. Belenézett ő is Farid szemébe, majd úgy sütötte el a fegyvert, ahogyan azt Iránban, a kiképzéseken tanulta. Mahmud az egészet videóra vette.

– Jól van! Ezt várom tőled, fiam – mondta Abu Jarad, és egy hosszú bozótvágó kést vett el a sátorban álló asztalról. – Azt mondtam, hogy lesz egy könnyű, és két nehéz feladatod. A könnyűvel végeztél. Most emeljük a tétet. A következőt! – kiáltott ki a sátor előtt lévő embereinek.

Behozták azt a rabot, aki bevizelt, és a halott helyére ültették, aki az imént fordult le a székről, és akit azután a sátor széléhez húztak. Levették a kendőt a rab szeméről, majd erősen lefogták.

– Vágd le a fejét! – adta Omid kezébe a hatalmast kést Farid.

– A fejét?!

– Igen, a fejét. Muszlim testvéreink számtalanszor megtették Afganisztánban, Irakban és Szíriában. Számunkra ez az elrettentés jelképe. Ezek kígyók, és a kígyónak le kell vágni a fejét, hogy ne marjon. Árulók. A hitünket árulták el a megszálló izraeli hadseregnek. Zsidó kémek. Fizetett ügynökök. Vágd le a fejét!

Omid elvette a bozótvágót, és szinte azzal a mozdulattal le is sújtott a rab nyakára. A gerincet ugyan átvágta a nehéz és éles fém, de a rutin hiánya miatt félúton elakadt. Omid rosszul lett, és lehányta áldozatát, de pár nyisszantással átvágta végül a gégét, a fej elvált a törzstől. A vér mindent beborított.

– A következőt! – kiáltott ki Farid.

Azt is a székre ültették, és Omid további utasítást nem várva ismét lesújtott. Itt két vágás elég volt. A két fejet Farid a hajánál fogva felemelte, majd a kamerába nézett.

– Így jár mindenki, aki elárulja a muszlim hitet, aki szemen köpi Allahot, és eladja népét a zsidóknak – mutatta a kamerának a két fejet, majd a földre ejtette őket.

A kamerát kikapcsolták, és mindketten kiléptek a sátorból.

– Most mi lesz velük? – kérdezte Omid.

– A fiúk kidobják a hulláikat a jenini szeméttelepen – válaszolta Farid. – Viszont te megfeleltél. Pont úgy jártál el, ahogyan azt elvárom. Fényes jövő áll előtted a sorainkban, és a Paradicsom ajtaja nyitva áll számodra.

Omid biccentett, és végignézett magán. A ruháját és a cipőjét ragacsos vér borította. Azon gondolkodott, mit szól majd az anyja, ha így meglátja. Farid mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Mosakodj meg a sátor mögötti hordónál! A kocsim hátuljában találsz egy egyenruhát. Vedd fel! Mostantól a tiéd, Hamid százados. Az autószerelés a múlté. A mai naptól a Hamasz századosa vagy, és a személyes rohamcsapatom tagja – mondta Farid ünnepélyesen, és megszorította Omid vériszamós jobbját.

Omid elment, rendbe szedte magát, majd fessen jött elő új egyenruhájában. Büszkén kihúzta magát, és beült Farid mellé a Mercedes hátsó ülésére.

– Kérdezhetek? – nézett Faridra, miközben elindultak.

– Kérdezz! – nézett rá atyáskodva Farid.

– Kik voltak ezek?

– Árulók. A Hamasz tisztogatásba kezdett. Megszabadulunk mindenkitől, aki a zsidóknak jelent. Ha csak a gyanú árnyéka rávetül valakire, azonnal likvidáljuk. Hamarosan olyan hőstetteket hajtunk végre, hogy a történelemből kitörölhetetlen lesz a nevünk. Olyan végzetes csapást mérünk a zsidókra, hogy amíg élnek, emlegetni fogják a napot, amikor a rémálmaik valóra váltak. Bízz bennem, fiam! Komoly szerepet szánok neked.

– Allah a kegyelmes – mondta Omid, és boldog volt, hogy hős válhat belőle, az apja pedig büszke lesz rá a Paradicsomban.

Harmadik fejezet

A kocsink jó tempóban haladt a poros utcákon, az izraeli nagyvárosokra jellemző általános közlekedési morál a sofőrünk minden figyelmét lekötötte. A nagy meleg nem használt a jónépnek. Mindenki agresszíven dudálva igyekezett előre haladni a sűrű forgalomban.

– Nincs időnk szarakodni, fiam! – szólt előre Issur, és egy biccentéssel jelezte, hogy igyekezni kellene.

– Értettem, uram! – válaszolta a fiatal katona, és bekapcsolta a megkülönböztető jelzéseket.

A sziréna sivító hangja rántott vissza a merengésből a való világba. Nem tudtam, mi vár rám. Megmarkoltam az oszlopon lévő kapaszkodót, és kitámasztottam magam a lábammal. A fiatal katona ügyesen manőverezett a fejetlen csirkeként szaladgáló gyalogosok és a sziréna hangjára kialakuló káoszt nehezen toleráló sofőrök tengerében. Alig negyedóra alatt elértük a laktanyát, amelynek a negyedik emeletén volt a parancsnok irodája. Még a kocsiban felvettem egy homokszínű bevetési csuklyát, amiből csak a szemem látszott ki. Amikor leparkoltunk az udvaron, Issur annyit mondott a katonának, hogy mehet vissza az eilati bázisra.

– Eilat? – kérdeztem tőle, miután a katona kitolatott a parkolóból.

– Igen. Kiképzésen volt. Tuti, hogy nem látta még életében azt a rút pofád. Ne felejtsd el, mindenki számára halott vagy!

Bólintottam, és utána indultam a lifthez. Az őrség nem kérdezett, csak Issurt meglátva intett. Ő felmutatta ugyan az igazolványát, mert rend a lelke mindennek, és a fegyelem első számú prioritás, de senki az égvilágon nem kérdezte meg, hogy ki az a csuklyás fickó, aki követi. Mit is mondhatott volna? Egy szellem. Egy élő halott, egy identitás nélküli újszülött. Egy szó nem sok, annyit sem szóltunk, amíg az irodába nem értünk.

Ahogy beléptünk, Issur azonnal a szekrényhez ment, kinyitotta, és a rendezetten sorakozó üvegek közül kiemelt egy üveg whiskyt, majd töltött magának. Én levettem a csuklyám, és beleborzoltam a vállalhatatlanul hosszú hajamba. Nem emlékeztem, mikor volt utoljára akkora, hogy össze lehessen fogni. A szakállamról ne is beszéljünk!

– Kérsz? – kérdezte.

Bólintottam, mert úgy éreztem szükségem lesz rá.

Kitöltötte az italokat, és helyet foglalt az asztal mögött. Én vele szemben a vendégek részére fenntartott fotelbe ültem, miközben kézben tartottam az italom. Az éppen csak begyógyult sérüléseimből adódóan még itt-ott éreztem fájdalmat, de ez már egészen vállalható volt. Az első korty kellemesen égette végig a torkom, és az intubáció hatására kialakult fájdalom jutott az eszembe. Mennyivel kellemesebb ez az égető érzés, mint a tubus okozta sérülésekkel és a szárazsággal járó karcos, pokoli kín. Szétnéztem a szobában, ahol semmi sem változott, amióta utoljára itt jártam. Ugyanazok a bútorok, képek, valamint kitüntetések, oklevelek sokasága a falon…

– Na? Mindent rendben találtál? Kész a leltár? – kérdezte Issur nevetve.

– Ember! Tudod, mi a szomorú? Hogy rendesen otthon érzem magam. Jelenleg az egyetlen ismerős, megszokott hely, biztos pont az életemben ez a kicseszett, kopott iroda.

– A kopott azért kicsit erős volt – nevetett fel. – Bár a válás óta többet alszom azon a kanapén, mint a legénylakásomban – bökött az iroda egyik távolabbi sarkában álló kinyitható kanapéra.

– Mondjuk, azt nem csodálom – nevettem fel én is. A lakásod inkább egy rideg barlang. Mondtam, hogy vegyél te is egy hajót.

– Már attól is rosszul vagyok, ha a kocsi ablakából látom a hullámokat. Eszemben sincs.

– Pedig van egy kiváló állapotban lévő eladó… Pont ismerem a tulajt. Ritka nagy seggfej, de meg tudnál vele egyezni. – Már mindketten röhögtünk.

Issur egy hajtásra kiitta az italát, és töltött magának még egy izmos pohárral.

– Mi a fene? Amióta nem láttalak, gyakorló alkoholista lettél, vagy csak másodállásban űzöd ezt a hobbit? – kérdeztem.

– Komoly dolgokról kell beszélnünk.

– Elég szarul hangzik, ha ennyire alapozni kell hozzá – néztem rá komoran.

– Ja. Hát elég nagy a gáz. Terepen teljesen lefagyott minden. Nem tudjuk még az okát, de inkább mutatok egy felvételt, amit az egyik ellenőrzőponton koboztak el a katonák. Egy telefonban volt.

Issur a laptopjához ment, bekapcsolta, a kép a falon elhelyezett nagyképernyős tévékészüléken jelent meg. Az elindított felvételen egy fiatal férfi látszik, amint kivégez egy bekötött szemű, térdeplő embert. A felvételen hallatszott, ahogy parancsot kap a két helyszínre hurcolt férfi lefejezésére. A felvétel alatt arab felirat jelent meg: „Így jár minden áruló, aki kiszolgálja a megszállókat.”

– Felkavaró, de láttunk már ilyet – mondtam, ugyanis annyi halálnak voltam szemtanúja, hogy igazán nem rázott meg a felvétel.

– Igen. A Daesh, azaz az Iszlám Állam Szíriában, az Al-Kaida és a mudzsáhidok Afganisztánban valóban rendszeresen alkalmazták, de itt ez nem volt elterjedt. Az Izz ad-Din al-Kasszám Brigádok öltek ugyan, de ez a fajta brutalitás nem volt jellemző. A kivégzések mikéntje kevésbé aggaszt, mint a gyakorisága, és az áldozatok kiléte.

– Pontosabban? – néztem rá kérdőn.

– A probléma az, hogy a brigádok mindenkit kivégeznek, akire az árulás gyanúja rávetül. Mindegy, hogy kicsoda: orvos, cukrász, öreg, nő vagy gyerek. Kilencéves volt a legfiatalabb áldozatuk. Mindegy nekik. Nincs vizsgálat, nincs beszervezési kísérlet, hogy dezinformáljon minket, mint régen. Egyszerűen levadásszák a delikvenst, megkínozzák és lefejezik. Ennek szerintünk nagyon jelentős oka lehet. Nem tudjuk, mert az informátoraink több részletben végzik valamelyik út mellett, vagy szeméttelepen, zsákokba kötve. Hetek óta próbálunk valami támpontot szerezni, de sem Gázában, sem Libanonban nem találunk senkit, aki elmagyarázná, miért lettek ennyire brutálisak a módszerek. Lefagyott a besúgórendszer. A még élő informátoraik visszahúzódtak, elérhetetlenek. Valami készül, és fogalmunk sincs róla, hogy mi. Vakon tapogatózunk, és próbáljuk kitalálni az okát.

– Hol jövök én a képbe? Az én informátoraim jó ideje nem hallottak felőlem, és ha jól emlékszem, nem is létezem. Így elég problémás felvenni velük a kapcsolatot.

– Átdobunk.

– Átdobtok?

– Átdobunk. Hamarosan indulsz. Ammanba kocsival kell eljutnod, onnan repülsz Bahreinbe. Ott van egy emberünk, aki a reptéren vár. Izmir elvisz egy szállodába, ahol bemutat az al-Kasszám egyik parancsnokának. Tanácsadóként jössz vele vissza Ramallahba. Ne legyenek illúzióid! Ha rájönnek, ki vagy, gondolom nem kell elmondanom, mi lesz. A feladatod kideríteni, mi van a tisztogatás hátterében, és ha valami felmerül menet közben, akkor közbe kell lépni.

– Kinek a közbenjárásával mutatnak be nekik? – kérdeztem.

– A kuwaiti sejk egyik testvére lesz a biztosítékod, Imed Awad. Egy hajón fogtuk el a fiát, Nasser Awadot orosz fegyverekkel.

– Ezt nem értem. Miért kispályázik, amikor a fél világ olaja a lába alatt hever?

– Egy egész teherhajónyi orosz rakétaüteg és utolsó generációs AK gépkarabély a hozzájuk való lőszerekkel, valamint több tonna C4 nem éppen kispálya. Túl sokat olvasta Puzótól a Keresztapát, és a szent ügy a mindene. Gázába szánta a fegyvereket. A partiőrség lekapcsolta, így elfogtuk. A szabadságnak ára van, barátom. Az apja most fizeti meg a fia szabadulását. Az apja sokat tud. Remélem, megered a nyelve. Ha nem, hát ereszd meg azt a nyelvet!

– Mikor kapok új nevet? – kérdeztem.

– Dov! Jelen pillanatban az itteni dolgaid másodlagosak. Nem létezel a helyi adminisztráció számára sem, és ez így is marad. Csak a fedő identitásod kapod meg egyelőre. Ha sikerrel járt az akció, akkor intézzük a többit. Addig is – mutatott az asztalán lévő irathalomra –, itt vannak az irataid és a kapcsolati hálód leírása. A kommunikációs vonalakat is megtalálod az aktádban. Este indulsz Ammanba, és az éjszakai géppel Bahreinbe. Most pedig lemegyek az eligazítóba. Az irodám a rendelkezésedre áll. Ha valami van, a kilences számot üsd be az asztalomon lévő telefonba, a mobilom jelentkezni fog. Kaját, italt találsz a teakonyhában.

– Aha, akkor itt tényleg nem változott semmi.

– Semmi a világon. Másfél óra, és itt vagyok – mondta, majd kilépett az ajtón.

Az ital kellemesen hatott az elmémre. Kissé lelassította a gondolataimat. Előtte egy elszabadult gyorsvonathoz hasonlóan száguldoztak, ám most némi megnyugvást éreztem.

Nem akartam megbolondulni, bár úgy éreztem, elég közel állok hozzá. A szeretteim elvesztése űrt hagyott a lelkemben, nem tudtam feldolgozni. A kórházban igyekeztek a lelki sebeimet is kezelni, küldtek szakembereket, akik a gyász feldolgozásában próbáltak volna segíteni, de aki nem hagyja, azon nem lehet.

Sorban zavartam ki az agyturkászokat a szobámból. Meg akartam élni a gyászt minden porcikámmal. Érezni akartam a veszteségem súlyát, hogy utat találjak hozzájuk. Álmomban még mindig láttam a holtak arcát, de volt némi zavar körülöttük, mert sem Liatot, sem Chávát nem láttam közöttük. Tényleg. Milyen lehetett az arca… Néha boldogan ébredtem, hogy élnek, majd azonnal visszacsöppentem a kíméletlen valóságba.

Leültem a számítógép elé, és körülnéztem az interneten, mi történt a világban, amíg én élő hullát játszottam egy kórteremben. Nagy változások nem mutatkoztak. A ruszkik még mindig darálták az ukránokat, az amerikai elnök ovális irodája még mindig egy demens elfekvő mosolygós képét mutatta a CNN-en. Afrika is forrongott, ott a franciákkal akasztották össze a bajszukat a katonai diktatúrák. Kikapcsoltam a számítógépet, ledőltem a kis kanapéra, és a szemem eltakartam az alkarommal. Pihenni próbáltam, és elképzelni az előttem álló jövőt. Mi lehet annak a hátterében, amit Issur felvázolt? Ennyire megerősödött a Hamasz? Esetleg összefeküdt a Hezbollahhal? Jó lenne tudni a mélyebb okokat. Lesz munkám bőven. Hiába is agyaltam, semmi olyan épkézláb ötlet nem jutott az eszembe, amivel előrébb vihettem volna a küldetésem. Végül inkább csak pihentem. Egy dologban biztos voltam. Ebben a küldetésben nem ismerek sem istent, sem embert, nincs vesztenivalóm, sőt, kívántam a halált. Nem vagyok öngyilkos beállítottságú, de nincs miért élnem. Az egylapos emberek, akiknek mindegy, hogy élnek vagy halnak, veszélyesek. Éreztem, hogy általam egy fékvesztett ragadozót szabadítanak a prédára.

Issur visszajött, és láthatóan több gond gyötörte, mint korábban, pedig már mielőtt elment, úgy nézett ki, mint akinek szorulása van.

– Mi a baj? – kérdeztem érdeklődve, mert a hosszú évek alatt, amiket együtt harcoltunk át, megismertem ezt a tekintetet.

– Az elnök fejeket akar – nézett maga elé.

– Mit akar?

– Fejeket. Közöttük az enyémet is. Ha nem állunk elő valami megoldással, akkor leszalámizza a szolgálatok vezetését. Rendszeresek a kormány elleni tüntetések.

Olyan számban jelenik meg a tömeg ezeken a megmozdulásokon, hogy szinte kezelhetetlen. A titkosszolgálatok rendszerint alábecsülik a belpolitikai helyzet veszélyességét.

Erőskezű, Izrael biztonságát prioritásként kezelő jelöltként indult. A kampánya is főként erre épült, most meg itt állunk egy napi rendszerességű tüntetéshullámmal, ami egyre nagyobb tömegeket vonz, tele van vele a világsajtó. Az összes oknyomozó firkász az elnök korrupciós ügyeit próbálja előkaparni.

A politikai ellenfelei árgus szemmel figyelik minden mozdulatát. Ideges, és erre a hírszerzésünk egy hófehér bottal, teljesen vakon maga előtt tapogatózik az ellenség házában, az meg röhög rajtunk. Ellenség Gázában, északon, Libanonban, mi meg csak nézünk ki a fejünkből, mert nem látunk rájuk, nem működik a besúgórendszer. Ha valakit behozunk, és megpróbálunk beszervezni, inkább vállalja a börtönt, ahelyett, hogy besúgó legyen. Ez a fajta brutalitás, amit újabban a Hamasz alkalmaz, teljesen elrettenti őket. Régen némi kedvezményért, pár ezer sékelért vagy jobb orvosi ellátásért kaptunk embert, aki hajlandó volt susogni. Most meg semmi. Még a jól bevált vonalak sem működnek.

– Ennek szerintem komoly oka van – mondtam.

– Igen. És pont emiatt ideges mindenki. Senki nem tudja, miért ez a nagy tisztogatás, pedig egy ilyen taktikai változtatás sohasem véletlen. Valami nagyobb dolognak kell a háttérben állnia. Ezt kell kiderítened. A legkisebb információ is fontos lehet. Ne menj el semmi mellett! Ha kell, mézzel, ha kell, ecettel, de tudj meg minél többet! Mivel nem létezel, és jó oka volt, hogy nem kaptál új személyazonosságot, a törvények nem vonatkoznak rád. Tegyél meg bármit, hogy előrébb jussunk!

– Azon leszek. Lassan készülnöm kell – mondtam, majd átöltöztem az elegáns ruhába, amit Issur hozott.

– Igen. A kocsid a pályaudvaron vár. Kiviszlek. Öltözz át civilbe, és vedd fel a csuklyát! A jordán rendszámok a csomagtartóban vannak. Az irataid az asztalon. Egy táskányi ruha szintén a kocsidban van. Fegyver a szokott helyen. A csomagtér kárpitja mögött négy kiló C4, a motortér tűzfalánál a gyújtóberendezések. Nincs ember, aki megtalálja őket. Beit HaArava mellett léped át a zöldhatárt, ahogy besötétedik. Pár kilométer után egyenesen belemész a negyvenes főútba, amiről Amman központjáig nem kell letérned. Ott a reptéren hagyod a kocsit. A repülőjegyed az útleveledben. Jordán diplomataként utazol, így átvizsgálás nem lesz, de a fegyvert hagyd a kocsiban, az ördög nem alszik! Bahreinben a kontaktodtól kapsz másikat. A telefonod felpöckölték a technikusok. Ha kell, szinte bárhonnan elérsz. Induljunk, Hamza Al-Awady! – szólított az új nevemen Issur, és maga elé engedett az ajtónál.

– Köszönöm! Ez nagyon hasonlít a kuwaiti emberünk nevére.

– Igen gyakori név mindkettő. Nincs ebben semmi rendkívüli vagy gyanús. Ladies first! – nevetett, és megkísérelte elkapni a felmutatott középső ujjam, miközben kiléptem előtte a folyosóra. Felvettem a csuklyát, és elindultam a lift irányába, egy új és veszélyes küldetés felé.