Az Alkusz-sorozat:

Az Éjszaka Királya

A Szirén Éneke

Az Esti Csillagok Császára

A lélektolvaj

Laura Thalassa: Dark Harmony

Copyright © 2018. DARK HARMONY by Laura Thalassa

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: Dark Harmony

Burning Ember Press, Published by Lavabrook Publishing Group, US, 2018

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-13-6 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: new adult, fantasy, romantikus

Azoknak, akik álmodnak –

Ne mondjatok le a varázslatról.

„Bújj el csillag világa!

Ne láss be vágyam mély setét titkába!”

– William Shakespeare: Macbeth

(fordította: Szász Károly)

ELSŐ FEJEZET

Már vagy ötvenedszerre bámulok le a kezemre, mióta Des és én visszatértünk a Flóra Királyságából, annak a jele után kutatva, hogy más lettem. Megváltoztam.

Halhatatlan lettem.

A szívemre szorítom a tenyeremet. Ütemes dobbanása alatt valami másra is felfigyelek. Valami varázslatosra és titokzatosra.

Valamire, ami néhány napja még nem volt ott.

A kötelékem Desszel úgy lüktet az érintésem alatt, mint egy második szívverés; immár mágikusan is összekapcsolódtunk.

Félénken rásandítok.

Des egy vastag kőkorlát mellett ül, és a hátát a sziklás szigetbe vájt oszlopok egyikének támasztja. Somnia legalsó teraszán időzünk, ez az Éjszaka Királyságához tartozó hat lebegő sziget egyike, és az Alkusz birodalmának fővárosa.

– Haragszom rád, ugye tudod? – közlöm, bár a szavaim mögött nincs semmiféle indulat.

Az Alkusz szemét lehunyva nekidönti a fejét az oszlopnak.

– Tudom.

Figyelem, ahogy a világ peremén ücsörög, háta mögött a sötét éjszakával. A távolból koboldok cincogó nevetését hozza el az esti szél.

– Sosem kérdeztél meg, hogy akarok-e örökké élni. – A hangom elcsuklik az utolsó szavaknál.

Gyakorlatilag nem fogok örökké élni, de egy örökkévalóságnak tűnhet. A Des által belém diktált orgonabornak köszönhetően most szerény négyszáz év áll előttem, ha nem még annál is több.

Hogyan fog kinézni a föld, mire végleg beadom a kulcsot? És mi a helyzet a Másvilággal?

Rá kell kérdeznem Tempernél, hogy vajon milyen rohadt hosszúra nyúlik egy tündér élettartama.

Az Alkusz szeme kinyílik, csillogó ezüst tekintete borzongató, és annyira árny.

Halovány mosolyra húzódik az ajka, bár nincs mögötte semmi derű.

– Kerub, elfelejted azt az aprócska tényt, hogy éppen haldokoltál.

Haldokoltam, és ő nem volt hajlandó elengedni.

Felém nyújtja a kezét, mire a mágiája magához ránt. Grimaszolva tűröm, ahogy maga mellé vezényel.

Des az ujjával megérinti az ajkamat.

– Mondd csak, Callie – duruzsolja, és a hangja olyan, mint a mézédes bor, miközben a keze a derekamra siklik. – Hát nem akarsz pár évtizednél hosszabb időt velem tölteni?

Még szép, hogy akarok. Nem is ez a lényeg.

Az dühít, hogy nem dönthettem a saját sorsomról. És most a jövő végtelenül tornyosul előttem.

Des égnek emeli tetovált karját. Foszforeszkáló kék füst kavarog elő az éjszakából, és egyre szilárdabb formát ölt, ahogy az Alkusz karja felé kígyózik. Mire a tenyeréhez ér, izzó zsinór keletkezik belőle. Láttam már ilyet korábban: szőtt holdfény.

Az Alkusz addig formálja, addig munkálja a hátborzongató anyagot, amíg már nem csupán egy zsinór az, hanem egy aprólékosan kidolgozott nyaklánc.

Összeszűkülő szemmel figyelem, ahogy a földöntúli ékszert a torkomhoz emeli.

– Ez nem igazság – nyögöm, amikor bekapcsolja a tarkómon, és az ujjbegyemmel a nyaklánc után nyúlok. – Nem ránthatod elő csak úgy az egyik ravasz tündérfortélyodat, hogy megvásárold a bocsánatomat.

Pedig megteheti, és megtette, és újra meg is fogja tenni. Ezek a találékony kis trükkjei már számtalanszor megbocsátásra késztettek.

Az Alkusz óvatosan megfordul ültében, úgy, hogy a lábával éppen közrefogja az enyémet. Közelebb húz magához, és a csípőm szorosan a combjához simul.

– A drága kis tündértrükkjeimet szereted bennem a legjobban – duruzsolja, miközben a szája az enyémet súrolja. A tekintete az ajkamra villan. – Nos, azt, meg a fark…

– Des!

Belenevet a bőrömbe, forró leheletétől libabőrös leszek. Lassan eltűnik az arcáról a mosoly.

– Egyszer már elveszítettelek, Callie – mondja –, és abba a hét évbe kis híján belepusztultam. Nem áll szándékomban újra elveszíteni téged.

A gyomrom összerándul az emlékre. Még most is érzem a hiányának fájdalmát; ez egy olyan seb a lelkemben, ami sosem gyógyult be.

Des a szívemre szorítja a tenyerét.

– Különben is… ez nem érte meg?

Nem szükséges részleteznie, hogy miről beszél.

A tenyere alatt érzem Des lelkének melegét, és nem csupán a bőrömön, de magamban is. Olyan érzés, mintha sápadt holdfény csókolna, mintha a csillagok és a sötét éjszaka pihennének a bőröm alatt, és tudom, hogy ennek nincs semmi értelme, mégis így van.

Még hangja is van a mágiájának. Egy halk melódia; halvány hangjegyei megfoghatatlanok a számomra. Ugyanazt a sóvárgó izgalmat érzem, mint a Peel Akadémián, amikor eljött az este, és vele együtt Des is.

Egykor világok és varázslat által elszakított társak voltunk, most azonban semmi sem választhat el minket, az orgonabornak köszönhetően.

Az ital egyéb előnyökkel is járt. Most képes vagyok tetszés szerint előhívni és eltüntetni a karmaimat, pikkelyeimet és szárnyaimat. Ráadásul úgy érzékelem az árnymágiát, ahogy eddig soha.

Persze hátrányai is vannak; a tündérek ajándékainak mindig meg kell fizetni az árát.

Akkor is eljövök érted. Az életed az enyém.

Az Alkusz elkapja a csuklómat, és a csupasz karomat vizsgálgatja.

– Háromszázhuszonkét szívesség… Egy életre elegendő – mormolja.

Követem a tekintetét. Furcsa érzés lenézni, és nem látni az Alkusztól kapott karkötőt. A bőröm fakóbb a helyén, és be kell vallanom, hogy a karom meztelennek érződik a fekete gyöngyök súlya nélkül. Minden áldott nap magamon viseltem azt a karkötőt közel nyolc hosszú éven át… majd egyik napról a másikra eltűnt.

Egy életre elegendő gyöngy volt ott, ám végül még ennél is többet jelentett: egy életet ért. Azok a gyöngyök hoztak vissza a halál küszöbéről. És most képtelen vagyok szabadulni a gondolattól, hogy Des mágiája valahogyan már a kezdetektől tudta, hogy előbb-utóbb erre kerül a sor. Mintha az a rengeteg adósság és a sokévnyi várakozás arra szolgált volna, hogy magába szívja a varázslatot, és megakadályozza idejekorán bekövetkezett halálomat.

Vagy talán csak nagyon nagy szerencsém volt.

Leeresztem a csuklómat, és az Éjkirály szemébe nézek.

– A haragomat félretéve, köszönöm. – A szavaim nyersen csengenek.

A köszönöm egy szánalmasan aprócska megnyilvánulása annak a hálának, amit Des iránt érzek. Mert megmentett. Ismét.

Most az egyszer szeretném viszonozni a szívességet.

Des keze az alkarom köré szorul, az ajkához emeli a csuklómat, és belecsókol.

– Ez azt jelenti, hogy megbocsátasz nekem az orgonaborért?

– Ne kísértsd a szerencsédet, te tündérfiú.

– Kerub, hát senki nem mondta neked? Nekem nincs szükségem szerencsére. Én szívességekben utazom.

MÁSODIK FEJEZET

Aznap este a kongó üresség közepén állok, mintha a végtelen sötétség minden oldalról össze akarna préselni. Körbe-körbepislogok, és azt sem tudom, hogyan kerültem oda.

– Látom, többé már nem vagy rabszolga.

A hang hallatán megrándul a vállam.

Az a hang.

Amikor utoljára hallottam, a Flórakirálynő szent tölgyerdejében voltam, és az élet a véremmel együtt távozott belőlem. Most pedig a hátam mögött csendül fel.

– Hát újra találkozunk, igéző – szól a Lélektolvaj.

A szörnyeteg bársonyos érintése felfelé kúszik a karomon.

– Eltűntek a szárnyaid… – Közelebb hajol, és mélyen belélegzi az illatomat. – Árnymágia az, amit érzek? Lehetséges, hogy a mindenható Éjkirály orgonabort adott neked?

– Ne tégy úgy, mintha meglepődtél volna – vágok vissza.

A Tolvaj szándékosan olyan helyzetbe hozott minket, hogy meg kelljen innom a bort, és magam is árnnyá váljak, mindezt azért, hogy a mágiája összeférhető legyen az enyémmel. Azelőtt nem fogott rajtam a varázsa, csakúgy, ahogyan más embereken sem.

– Mit mondhatnék? – replikázza. – Attól tartok, hogy a szerelmes tündérek rendkívül kiszámíthatóak tudnak lenni.

A Tolvaj engem megkerülve elém áll, és végre jobban szemügyre vehetem.

Pontosan olyan, amilyenre az álmaimból és abból az erdőben történt találkozásból emlékszem. Hollófekete haj, felfelé ívelő, koromfekete szempár, duzzadt ajak, porcelán bőr.

Mint az összes többi tündér, akivel eddig találkoztam, ő is gyönyörű. Szinte elviselhetetlenül szép. Nem először kívánom: bárcsak olyan formában jelenne meg előttem a gonosz, ahogy azt megérdemli.

Elhúzódom az érintése elől. Az éjszaka minden oldalról beborít minket, de még a sötétségen át is ki tudom venni a körülöttem csavarodó tölgyeket.

Elszorul a gyomrom. Megint ott vagyok Mara Verdana szent tölgyerdejében.

Meg mertem volna esküdni, hogy elhagytam ezt a helyet.

A távolból egy hegedű halk hangját és egy tábortűz pattogását és ropogását hallom. A fafüst illata terjeng a levegőben. Van még valami a mögött az illat mögött, egy édeskés aroma. Bárcsak tudnám, mi az…

A Lélektolvaj az egyik fához sétál, és a csizmáját végighúzza egy kiálló gyökéren.

– Ez az a hely, úgy hiszem, ahol az Éjkirállyal enyelegtél.

Keserű íz árad szét a számban.

Jézusom. Látott minket?

Találkozik a tekintetünk.

– Hogy honnan tudom? – Ismét a fatönkre pillant. Az általában durva kérget valami sikamlós anyag borítja. – Nekem mindenhol van szemem.

Ahogy nézem őt, a Tolvaj a kezét a csillogó fakéreghez nyomja. Bármi borítja is a fát, az másodpercek alatt a Tolvaj tenyerére ömlik; a sötét anyag kígyózva patakzik végig az ujjai között, majd le a csuklóján.

Végre rájövök, hogy mi az az édes illat.

Vér.

A fáról csöpög, amit a Tolvaj megérintett, most pedig a kezét mocskolja.

Apró mosolyt villant felém, a szeme megcsillan a sötétben.

Az eső ütemes dobolását hallom. Csakhogy többé már nem vagyok biztos benne, hogy valóban eső csöpög a fák ágairól.

Miközben figyelem, az előttem álló tölgy nyöszörögni és remegni kezd.

A Tolvaj tetőtől talpig végigmér.

– Az árnymágia illik hozzád, igéző. Bevallom, türelmetlenül várom, hogy miként viselkedik majd a sajátommal.

Körülöttem a fák megreccsennek és szétrepednek, vizenyős pukkanó hangot hallatva.

A törzsek egymás után nyílnak szét, mint a banánhéjak. Mindegyik belsejében egy-egy alvó katona fészkel, olyan mozdulatlanul, mint maga a halál. Vér folyik a bőrükön, és csurog le a szakadt ruhájukon.

A Tolvaj melletti tölgy meghasad, és egy bronzbőrű tündér kerül elő belőle. A Tolvaj megérinti a katona orcáját, és egy röpke pillanatra az alvó harcos vonásait veszi fel az arca. Azután az illúziónak vége szakad, és a Tolvaj ismét önmaga lesz.

Megborzongok.

– Jó ideje várok már erre a napra – motyogja szórakozottan, továbbra is a katonát bámulva. Leejti a karját az alvó harcosról, és teljes figyelmét rám irányítja.

– Mondd csak, igéző, képes vagy elérni, hogy egy férfi – bármelyik férfi – beléd szeressen? Nem csupán megigézni őt egy rövid időre, hanem valóban meghódítani a szívét?

Bizseregni kezd a bőröm.

A Tolvaj otthagyja a katonát, és felém lépdel. Körülöttünk a fák hasadásának és a vér zubogásának a lármája addig erősödik, amíg már úgy érzem, hogy beleőrülök.

Azután az erdő hirtelen kísérteties némaságba borul.

A szirénem minden figyelmeztetés nélkül a felszínre tör, valamilyen ismeretlen, nyomasztó félelem hatására. Felragyog a bőröm, és megvilágítja a Tolvaj arcát a sötét éjszakában.

A szemében elragadtatás csillan.

– Igen – leheli, szinte saját magának. – Lefogadom, hogy sikerülne. – Azzal előttem terem. – Hiányoznak azok az idők, amikor közönséges rabszolgának hittelek. Amikor az enyém leszel, talán úgy teszek majd, mintha még mindig az lennél. – Elkapja az egyik csuklómat. – Fémbilincset és nyakörvet fogsz viselni, mint a régi idők rabszolgái. És akkor te leszel az én rabul ejtett igézőm, és együtt kiderítjük, milyen közel tudsz kerülni ahhoz, hogy egy hozzám hasonló férfit gyengédségre bírj.

Hogy merészel megfenyegetni minket? Soha többé nem kerülünk senki igája alá.

– Remélem, hogy sikerrel jársz – folytatja –, sokkal inkább a saját érdekedben, mint az enyémben. Nem arról vagyok híres, hogy kíméletesen bánnék a játékszereimmel. Csak kérdezd Marát.

Egy hosszú másodpercig rámeredek, miközben kiélesednek a karmaim, és alig tudom visszafogni a szirénem erőszakos hajlamait. Azután egyszerre szabadjára engedem őt.

A szabad kezem szinte észrevétlenül mozdul. Lecsapok, és az arca felé suhintok. A karmaim hegye feltépi az arcbőrét négy egyenes vonalban.

A sebekből azonnal patakzani kezd a vér.

A Tolvaj mintha jól szórakozna az egészen.

Mindenféle előjel nélkül annak a fának hajít, aminek az imént még a gyökerét rugdosta.

Dühösen felkiáltok, ahogy nekivágódom a vérben ázó törzsnek, a mellkasom az alvó katonához préselődik, a tekintetem pedig egyenesen a férfi véres arcára szegeződik. A Tolvaj mögém kerül, és beszorít.

– Általában szeretem, ha az asszonyaim kezesek – susogja a fülembe –, de te… veled élvezni fogom a harcot. Ahogy betörlek.

A szavai határozottan szexuális töltetűek, és felrémlik előttem azoknak a női harcosoknak és a rájuk kényszerített gyerekeknek a képe.

Összeszorítom a fogam, a körmeim a fa törzsébe vájnak.

Soha, fogadkozik a szirénem. Előbb végzünk vele, és élvezni fogjuk.

Egy sóhajt repít felénk a szél, a fák megrázkódnak, leveleik könnycseppként hullanak le az ágakról.

Az előttem kuporgó katona szeme felpattan.

Ó, basszus.

A Tolvaj újra a fülemhez hajol, az ajka megsimítja érzékeny bőrömet.

– Élvezd a vérengzést. Őszintén remélem, hogy túléled…

Sikolyokra ocsúdok fel az álomból.

Felpattanok az ágyban, egy szempillantás alatt ébren vagyok, és ijedten zihálva kapkodom a levegőt.

Nem a királynő tölgyerdejében vagyok. Nem egy korhadó fához szegezve.

Nem a Tolvaj karmai között.

A fölöttem lógó lámpák halvány fénye megvilágítja az Alkusz másvilági otthonát.

Biztonságban vagyok. Egyelőre.

A sikolyok újra beszűrődnek a tudatomba.

Majd újra…

Des karmokban végződő szárnyait kitárva áll az ágy lábánál, és úgy fest, mint a pokol egyik angyala, ahogy a fejem fölötti pontot bámulja. Követem a tekintetét, de nincs ott semmi.

Találkozik a tekintetünk, ahogy újabb sikolyok rázzák meg a kastély falait. Van valami ebben a hangban… mintha egyetlen hang szólna minden egyes szájból.

Eszembe jut az álmom, ahogy a harcos szeme kinyílt. Hideg futkos a gerincemen.

Itt, az Éjszaka Királyságában nincsenek alvó férfiak, próbálom megnyugtatni magam. És ez igaz is, egyetlen szunnyadó férfi sincs Somniában. Csakhogy háromszáz méterrel alattunk egy egész hadseregnyi nő fekszik mozdulatlanul.

A sikolyok egyre erősödnek.

Legalábbis azok a nők korábban még aludtak.

De az hétszentség, hogy most már ébren vannak.

HARMADIK FEJEZET

A sikolyok hirtelen elhallgatnak, és az azt követő némaság valahogy még baljóslatúbb.

Mi a fene…?

Des és én még mindig egymást bámuljuk. Eltelik egy másodperc, kettő, három, négy. Minden annyira csendes.

Talán csak képzeltem az egészet.

Ám azután hullámokban zúdul felénk a sikolyok áradata, mint egy vihar kezdetén. Először egyetlen riadt kiáltás, aztán még egy, majd egy egész seregnyi. Olyan távolinak hangzik.

Az Alkusz lehunyja a szemét néhány pillanatra, mintha fájnának neki ezek a hangok.

– Mennyi az esélye, hogy rá tudlak venni, hogy elrejtőzz egy biztonságos helyen? – kérdezi bársonyos hangján, és kinyitja a szemét.

Elrejtőzzek valahol? Mégis mire számít, hogy mi fog történni?

Lerúgom magamról a takarót, és kipattanok az ágyból.

– Nulla – felelem.

Elszorul a torka.

– Nem veszíthetlek el, kerub. – Egy pillanatra láthatóvá válik az Alkusz kínja. – Még egyszer nem.

Még most is látom magam előtt az arcát, ahogy a végső sötétségbe hanyatlok.

Nem fogsz itt hagyni, Callie.

Olyan friss az emlék.

Des arcáról egyszerre eltűnnek az érzelmek, lehullik róla minden lágyság, mintha sosem lett volna ott.

Mellettem fekete harci bőrök bukkannak elő a semmiből. Csak bámulom őket, az agyam száguldva igyekszik értelmezni a helyzetet.

– Emlékszel még a kiképzésedre? – Des hangja valahogy furcsán cseng. Nem gúnyos vagy kötekedő. Túlságosan is komoly.

Csupán egyetlen dolog van, ami miatt ezt kérdezheti tőlem.

Szét kell rúgnunk néhány segget.

Bólintok.

– Helyes. – Feltápászkodik, és szemöldökét ráncolva végigmér. – Ha nem rejthetlek el, hát kénytelen leszek szabadjára engedni téged.

Szabadjára enged. Mintha valamilyen feltartóztathatatlan erő lennék. Lehet, hogy túlságosan is bízik bennem.

Még több sikoly szűrődik fel hozzánk a sziget legmélyéből, onnan, ahol az alvó nőket nyugalomba helyezték. Lelki szemeim előtt még mindig látom azokat a katonákat üvegkoporsóikban, mindegyikük a fegyverükkel eltemetve.

Régóta vártam erre a napra.

Hirtelen beszívom a levegőt, és végre ráeszmélek arra, amit Des már régen felismert.

Azok a nők mindannyian ott fekszenek a sziget magjában, és bombaként várják, hogy felrobbanjanak.

És ma este a Lélektolvaj meggyújtotta a kanócot.

Des mágiája a bőrömet súrolja, mire vékonyka hálóingem egyszeriben leolvad a testemről, az anyag lecsusszan a csípőmre, fedetlenül hagyva a mellkasomat.

Mielőtt egyáltalán eltakarhatnám magam, a közelben álló komód fiókja kihúzódik, és egy teljes öltözék lebeg ki rajta. Végigsuhan a levegőben, majd rajtam állapodik meg; a bőrömhöz érve a szövet úgy válik szét, mint a vaj, azután tökéletesen rám simul, mielőtt összeöltené saját magát. Des újabb varázslata.

Ezután a harci bőrök következnek. Majd a csizmám. Mindegyiket felsegíti rám Des mágiája. Végig engem figyel, a szemében elszánt tűz lobog.

Elpusztítom az egész világot, mielőtt hagynám, hogy újra elveszítselek, ezt üzeni a tekintete.

Épp kikászálódom az ágyból, amikor az öltözékem utolsó darabja is odalebeg hozzám. A tőreim tokját tartó öv a derekamra csavarodik, a labradoritmarkolat megcsillan a fényben.

Pillanatok alatt felöltöztet és felfegyverez.

Az Alkusz nem szarakodik.

Miután készen állok rá, hogy szétrúgjak néhány segget, és begyűjtsek pár skalpot, az Alkusz saját felszerelése nyaktörő sebességgel suhan át a levegőn, és olyan gyorsan a testére simul, hogy követni sem tudom. A bőrök, egy kard, egy pár dobókés, egy tőr a bokájára szíjazva és egy másik, aminek a tokja a bicepszét öleli körbe.

Ilyen öltözetben garantáltan minden nőt spontán orgazmusra késztetne egyetlen pillantásával.

Az istenit, nem most van itt az ideje a mocskos gondolatoknak.

A sikolyok egyre hangosabbak.

– Ha esetleg nem vetted volna észre – magyarázza Des –, azok a katonák, akik a kastély alatt aludtak, most felébredtek, és arra készülnek, hogy leigázzanak.

A szívem egyre hevesebben dobog, ahogy Des lényegében megerősíti azt, amitől tartottam: a harcosok, akiket Karnon bebörtönzött és meggyalázott, most már az ellenségeink.

– Ezek a nők nem közemberek – folytatja az Éjkirály. – Több évtizeden, sőt évszázadon át védték ezt a királyságot. Egy pillanatig sem fognak habozni, hogy bántsanak téged, és nem fognak megkegyelmezni se neked, se másnak. Ha szembetalálkozol egyikükkel, ne tétovázz végezni vele, és ne pazarold rá a lelkiismeret-furdalásodat. Biztosíthatlak, hogy ők sem fogják rád pazarolni a sajátjukat.

Szinte viszketnek a szárnyaim, hogy felfedhessék magukat, ahogy az adrenalin elárasztja az ereimet.

Az Alkusz lecsukódó szemmel elfordul tőlem. Lehajtja a fejét, mintha imádkozni készülne, de érzem a benne áramló, nyugtalan energia lüktetését, ahogy egyre erősödik. A mágiája átfütyül a kötelékünkön keresztül, és végigvibrál a bőrömön.

Árnyékok gomolyognak a szobában. Alig van időm felfogni, hogy mi is történik, amikor kirobban Desből a varázslata.

Sötétség söpör végig a termen, egy pillanat alatt beborítva a minket körülvevő világot, és alapjaiban rázza meg a kastélyt.

Ennek már tanúja voltam egyszer. Amikor utoljára kitört Desből a varázslata, Karnon, a Faunakirály és több száz másik árny lelte vesztét.

Lélekben felkészülök rá, hogy ezúttal is ugyanez lesz a végkifejlet.

Ám ahogy a sötétség visszazárul Desbe, a sikolyok továbbra sem csitulnak.

Az Alkusz, arcán hitetlenkedő kifejezéssel, hátrahőköl.

– Képtelen vagyok… végezni velük. – Úgy érti, hogy az alvó harcosokkal.

Nem tudom, hogy mi a megdöbbentőbb: az, hogy Des hajlandó lett volna egymaga leverni a támadást, annak ellenére, hogy azok a katonák az Éjkirályság árnyai, vagy hogy a próbálkozása nem működött. Láttam már, mekkora hatalommal bír. Egész városokat elpusztíthatna az akaratával, ha ahhoz támadna kedve.

Mégis, mi lehet elég erős ahhoz, hogy ellenálljon efféle mágikus támadásnak?

A tekintetem a testére szíjazott fegyverekre vándorol. Még jobb kérdés: hogyan győzhetnénk le azt, amit Des ereje képtelen volt?

A sikolyok betöltik az éjszakát, és a lélegzetem is elakad.

– Gyorsan mozognak – szólal meg Des –, és felénk tartanak.

És hamarosan harcba kell szállnunk velük.

Veszek egy mély lélegzetet. Utoljára alig néhány napja néztem szembe ellenséggel, és az nem végződött valami jól.

Csak remélni tudom, hogy ma este jobban teljesítek.

Megrázom a kezem, ahogy az ajtó felé indulok. Des alakja pislákolni kezd, és egy pillanatra eltűnik, hogy aztán az orrom előtt öltsön újra testet.

Átható tekintete az enyémre szegeződik.

– Tudod, hogy bízom benned, tisztellek, és mindenekelőtt szeretlek. De az istenek kegyelmezzenek, Callie, elszámolok veled, ha elkezdesz a saját fejed után menni.

Ó, te kishitű. Olyat csak egyszer csináltam, és akkor az „ellenség”, akivel Desszel szembe kellett néznünk, Temperance „Temper” Darling varázslónő volt, aki egyben a legjobb barátnőm.

– Nem fogok a saját fejem után menni, Des.

– Csak hogy tisztázzuk. – Vonakodva félreáll az útból, azután együtt elhagyjuk a lakosztályát.

Megremeg a padló, ahogy végigsétálunk rajta. A távolban dübörgés hallatszik, mintha vihar közelegne, és a levegőben valami émelyítő, undorító bűz terjeng.

– Mi ez a szag? – fordulok Des felé, ahogy követem őt a kastély folyosóin. A közvetlen környezetünkben túlságosan nagy csend uralkodik.

– Sötét mágia – veti oda a válla fölött.

Felvonom a szemöldököm.

– Érzem a mágia szagát? – Ez nem hangzik valami… normálisnak.

– Árnymágia – pontosít Des. – És igen, úgy látszik, hogy képes vagy rá.

Okéé. Azt hiszem, ezzel együtt tudok élni.

Lépések dübörögnek az előtérben. Des szárnyai védelmezőn feltárulnak, ám a sarkon beforduló alakok csak Des királyi segédei.

– Hol van Malaki? – követeli Des; nyilván a stratégiáját szeretné egyeztetni a tábornokával.

A segédek tanácstalanul merednek egymásra.

– Nem láttuk őt – szól az egyikük.

– Nézzétek meg a varázslónő szobájában – tanácsolom. Temper valószínűleg odaláncolta az ágyához Des generálisát.

Nem én vagyok az egyetlen, akinek bejönnek a tündérek.

Az Alkusz beletúr hófehér tincseibe.

– Hány katona állomásozik itt Somnián? – kérdezi az egyik alattvalóját.

– Nyolcszázötven. És még pár száz a többi szigeten. A maradék a peremvidéken teljesít szolgálatot, vagy békeidőben szabadságon vannak.

Des megdörzsöli a száját. Tudom, hogy mi jár a fejében: túlerőben vannak. Legalább ezer alvó nő van a kastély alatt. Ha mindannyian vérre szomjaznak… le fognak igázni bennünket.

– Hívjatok annyi erősítést, amennyit csak tudtok – adja ki a parancsot Des. – Küldjetek minden Éjkatonát a palotába. A korábban alvó harcosok el akarják foglalni a kastélyt. Nem hagyhatjuk, hogy sikerrel járjanak.

Kilesek a közeli boltíves ablaksoron. Fénycsóvák villannak fel Somnia egén, mintha egy fényképezővel vakuznának. Velük együtt jönnek a sikolyok. Végtelen sok sikoly.

A segédek fejet hajtanak, azután sietve távoznak; visszanyargalnak a palotába, hogy végrehajtsák az Éjkirály parancsát.

Feltűnik, hogy az emberei közül egyik sem próbált maradni, és őrizni őt, és meg sem kísérelték elkülöníteni, hogy biztonságos helyen várja ki a csata végét. Ebben a tekintetben a tündérek nem hasonlítanak az emberekre. Vagy talán a számtalan csatát látott Des, a maga harci karpereceivel és sötétségével, egyszerűen más, mint a többi vezér.

Az Alkusz újra végigmasírozik a csarnokon.

– Legyenek készenlétben a tőreid, kerub – veti oda a válla fölött. – Szembe fogunk kerülni azokkal a nőkkel.

Reszkető kézzel nyúlok a fegyvereim után. Egy dolog Desszel vívni, de teljesen más igazi csatára készülődni.

Felragyog a bőröm, ahogy a szirénem előmerészkedik. Ezzel együtt egyfajta ördögi magabiztosság száll meg, ami egy másodperccel ezelőtt még hiányzott belőlem. Kihúzom a pengéimet, a belevésett holdfázisok sorban megcsillannak a fémen. A tőrök ismerős súlyként nehezednek a tenyerembe.

A kastély mélyéből morajlás hangzik, amit egy robbanás követ. Majd újabb sikolyok.

Des segédein kívül egy lelket sem látunk. Ez az, amitől kiélesednek a karmaim, és megrebbennek a szárnyaim. Zsákmányra vadászó ragadozók vagyunk.

A visítás egyre fülsiketítőbb, ahogy lefelé haladunk a palota csarnokain, és közeledünk a főbejárathoz.

Azután rákanyarodunk egy folyosóra, ami már nem olyan elhagyatott.

Néhány tündér menekül felénk elvadult tekintettel és véres ruhában.

Egyiküknek van annyi lélekjelenléte, hogy megálljon a királya láttán.

– Felség – zihálja –, kérlek, ne menj arra…! Mindenkit lemészárolnak, aki az útjukba akad.

Az Alkusz tekintete a férfiről az átjáróra siklik.

– Menj biztonságos helyre! – Des csak ennyit mond, majd továbbmenetel előre.

A férfi futó pillantást vet rám, azután szó nélkül eliszkol.

Des és én továbbmenetelünk egy újabb folyosón, ami egy lépcsőhöz vezet. Még több tündér menekül el mellettünk, és a sikolyok egyre hangosabbak. Közeledünk.

Megszorítom a tőreim markolatát, nyugtalan szárnyaim felemelkednek a hátam mögött, a bőröm sziporkázik a fali lámpák fénye alatt.

Ahogy leereszkedünk a lépcsőn, lassan feltárul előttünk az odalent zajló jelenet. A látványtól még a vér is megfagy az ereimben. Véres testek hevernek szanaszét a padlón, üveges tekintettel. A lépcsőfordulóban egy harcos nő közelít az egyik palotai segédhez, csatabárdját a feje fölé emelve. Az őt körülvevő holttestekhez hasonlóan a tekintete a semmibe réved, szinte üres, a Tolvaj valahogy mégis mozgásra kényszeríti, nyilvánvalóan hatalommal bír is felette. Ketté fogja hasítani a férfit, épp úgy, ahogy láthatóan a többi szerencsétlenül járt lélekkel tette.

Des hirtelen eltűnik előlem. Épp akkor ölt újra testet a két tündér között, amikor a harcos lecsap a fejszéjével.

Visszanyelem a sikolyomat, ahogy elkapja a fegyver markolatát. Az őr előbújik Des háta mögül, és elinal.

Az Éjkirály csettint a nyelvével, és teljesen háborítatlannak tűnik, miközben a katona a bárdot rángatja.

– Hát senki nem mondta neked, hogy elég modortalan dolog idebent vért ontani?

A harcos frusztráltan felmordul, ahogy igyekszik kiszabadítani a fejszét Des szorításából. Amikor nem sikerül, szabad karjának ökölbe szorított kezével esik neki. Des egy pillanatra szertefoszlik, elegendő ideig ahhoz, hogy az ütés a levegőben landoljon, és a katona elveszítse az egyensúlyát.

Amikor újra feltűnik, egyenesen mellkason rúgja a nőt, ezzel ledöntve őt a lábáról. A katona keményen a padlóra zuhan, és hallom a jól hallható hussanást, ahogy kipréselődik belőle a szusz is. A fejsze kicsúszik a markából, és pár méterrel hátrébb ér földet.

– Az a rengeteg vér – folytatja Des a nő felé araszolva. – Egy kis varázslattal könnyedén ki lehet szedni a padlóból, de a szellemek előszeretettel ragaszkodnak az utolsó csepp vérükhöz is. Senki sem akar egy kísértet járta házat.

A katona az Éjkirályra vicsorog, és az alkarjára támaszkodva hátrál, hogy felkapja a fejszéjét. Épp felkapja, amikor Des odaér hozzá. Az Alkusz unottan rálép a nő csuklójára, mire a csont émelyítő reccsenéssel kettétörik. A harcos felsikolt, a hang sokkal inkább hasonlít a csalódottság állatias kiáltására, semmint valódi fájdalomra. Ez a legvérfagyasztóbb az egészben: olyan megszállottan akarja a vérontást, hogy a fájdalom is eltörpül mellette.

Egy újabb tündér – a ruházatából ítélve nemes – lohol fel a lépcsőpihenőre egy másik lépcsőről, egy katonával a háta mögött. A harcos nő megáll, felemeli az íját és felajzza; a tekintete kísértetiesen üres.

Azt már kurvára nem!

Hátrarántom a karomat, és elhajítom az egyik tőrömet. Pörögve úszik a levegőben, majd egy nedves csattanással a katona torkába fúródik.

Szent szar, arra nem számítottam, hogy ennyire jól fogok célozni.

És, ó, istenem, halálosan megsebesítettem valakit. A gondolat sziklaként nehezedik a gyomrom mélyére.

A nő hátratántorodik, kezével véres torkához kap, miközben eredeti célpontja, a főnemes eliszkol mellettem. A szívének minden egyes dobbanásával egyre több és több bíborvörös folyadék csordul ki a sebből. A mostohaapámra emlékeztet, és arra, ahogy örömmel vágom át épp azt a bizonyos artériát.

Arra számítok, hogy hamarosan meghallom a harcos fájdalmas kiáltását vagy meglátom a szemében villanó félelmet – bármiféle jelét annak, hogy lakik még valaki abban a testben –, ám ahogy a tekintete megtalálja az enyémet, nincs más mögötte, csupán rideg, érzelemmentes közöny.

Megragadja a torkába mélyesztett tőr markolatát, és kitépi a nyakából.

Az istenit! Ez még nekem is túl brutális.

A sebe a szemem előtt kezd bezárulni.

Ez most komoly? Mármint, tudom, hogy alig néhány pillanattal ezelőtt a halála miatt voltam megbotránkozva, de a rüfkének ki kellene nyiffannia.

A fegyveremmel a kezében előrelopakodik. A megmaradt tőrömet az öklömbe szorítom, az adrenalin lüktetését hallom a fülemben.

Félúton járhat felém, amikor tétovázni kezd, és visszarántja a kezét a nyakán éktelenkedő vágáshoz. Ahogy a tekintetemmel követem a mozdulatait, rádöbbenek, hogy a rengeteg vér alatt a seb még mindig nyitva áll. Fogalmam sincs, miért, de nem gyógyul tovább.

Ennél több időt nem kap. Mielőtt ő vagy én bármit is tehetnék, Des végez a támadójával, majd kivont karddal az ellenfelem előtt terem. Egyetlen gyors mozdulattal felnyársalja őt.

A nő szeme kikerekedik, ahogy Des kihúzza a véres pengét a hasából, és egy pillanattal később a térde is megadja magát. A katona üveges tekintettel a plafonra mered, és az ajka addig nyílik és csukódik, amíg az élete utolsó cseppje el nem hagyja a testét.

Az Alkusz letérdel, és kiveszi a kezéből a tőrömet. Majd eltűnik, hogy aztán közvetlenül előttem jelenjen meg újra.

Átnyújtja a pengémet.

– Jól csináltad, kerub – mondja csillogó szemmel, ahogy végigmér.

Megnedvesítem az ajkamat, és a tekintetem a harcosnőre téved. Jónak lenni a gyilkolásban nem nagy dicsőség. A bennem élő szirén ennek ellenére büszkén pöffeszkedik a dicséret hallatán.

Des megragadja az államat, és gyors csókot nyom az ajkamra. A szirénem azonnal begerjed a társam ízét érezve a nyelvemen és a vér illatától, amely a levegőben terjeng.

Miután az Alkusz elereszti az állkapcsomat, a tekintete egy pillanatra még az arcomon időzik. Végül vonakodva elfordul, hogy továbbmeneteljen a palotán keresztül, a sikolyok hangját követve.

Mély lélegzetet veszek, és követem őt.

Újabb elesett tündérek mellett haladunk el, ahogy a kastély belseje felé visz az utunk; borzalmas, erőszakos halált haltak. Harcos természetem nem tudja eldönteni, hogy mihez kezdjen ezzel. Egy részem émelyeg és elborzad a látványtól, egy másik részemet azonban bosszúra éhes vérszomj tölti el.

Szenvedjenek. Fizessenek meg, susogja a szirénem.

A következő, egykor alvó harcos, akivel szemben találjuk magunkat, egy holttest fölé görnyed az egyik félhomályba vesző folyosón. Hunyorogva meresztem rá a szemem; szinte az összes lámpa kialudt az átjáróban, mintha a fény sem akarna szemtanúja lenni ennek az öldöklésnek.

A nő felkapja a fejét; a szeme úgy csillog, mint egy macskáé. Arcát vércseppek pöttyözik, és a kés is vérben ázik, amit a kezében forgat; a bíborszínű nedv beborítja a pengét, a markolatot és a tenyere nagy részét is.

Az kizárt, hogy az alatta fekvő tündér még életben legyen.

Az Alkusz kivont kardjával egyetlen szempillantás alatt a harcoson terem. Egy tiszta, gyors csapással levágja a nő fejét.

Az egy émelyítő puffanás kíséretében a földre hullik, és egy másodperccel később a katona teste is követi. Mindkettőből sötét vértócsa patakzik.

A fejet bámulom. A szeme nem hagyta abba a pislogást. Ó, édes Jézusom, miért pislog még mindig? És a pokolba is, a szája úgy tátog, mint egy oxigén után kapkodó hal.

Érzem, ahogy a szirénem belülről szorongat, a vér látványától és szagától egyre izgatottabbá válik. Mindet akarom, suttogja. A fájdalmukat, a hatalmukat, az életüket. Az enyém, hogy kiélvezzem, az enyém, hogy elvegyem.

Egy részem legszívesebben maga köré tekerné a szirénem gonoszságát, mint afféle páncélt, ám egy ennél is nagyobb részemet legalább annyira zavarja az ő vérszomja, mint ez az egész vérengzés. Nem akarom, hogy akár egyetlen porcikám is ezeken az erőszakos haláleseteken szórakozzon.

Így hát azt teszem, amit mindig is szoktam: pórázon tartom őt, amennyire csak lehet.

Kényszerítem magam, hogy megmozduljak, odalépek a padlón szétterülő tündérhez, és lekuporodok mellé. A szeme csukva, az arca petyhüdt, a nyaka pedig véres cafatok összevisszasága. Aztán ott van az a rengeteg vér a testén kívül. Egyetlen ember sem élne túl ekkora vérveszteséget. Ugyanakkor ő itt nem ember.

Látom, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasa, hallom a nehézkes légzését, a hangja ziháló és szaggatott.

Des mellém térdel, és két ujját a nő homlokának szegezi. Megérzem a varázslata ízét a levegőben, ahogy körülveszi a sérült tündért.

A nő szeme megrebben, és reszketve felsóhajt.

– Mit csináltál? – kérdezem.

Az Alkusz felegyenesedik.

– Elvettem a fájdalmát. A többit a saját mágiájának kell megoldania. Nem vagyok gyógyító.

Eszembe jut a legutóbbi katona, akivel megharcoltam. Az, ahogy a sebe elkezdett bezárulni, hogy aztán ne gyógyuljon tovább. Ha a harcos mágiája képtelen volt begyógyítani azt a sérülést, vajon ennek a nőnek az ereje elegendő lesz hozzá?

Nem valószínű.

A gondolat az elmém egy új részéből szűrődik be, abból a részemből, ami megitta az orgonabort, és ami most már legalább egy kicsit árny. Érzem, ahogy a tündér ereje elhagyja a testét. Megállapodik a kiömlött vérben, majd szertefoszlik a levegőben. Az a varázslat beivódik a falakba, a mennyezetbe, azután többé már nem ennek a nőnek a mágiája, hanem a kastélyé.

Mit is mondott Des?

A szellemek előszeretettel ragaszkodnak az utolsó csepp vérükhöz is. Ennek a nőnek a mágiája lassan kezdi elhagyni őt. Vajon a lelke is követi majd?

És vajon azt is képes leszek megérezni?

Nem várom meg, hogy kiderüljön.

Sorsára hagyjuk őt, és ismét a palota főbejárata felé vesszük az irányt. Minél közelebb kerülünk, annál több holttest mellett visz el az utunk. Itt a harc robaja már-már fülsiketítő. Pusztán a ricsajból képes vagyok megállapítani, hogy a csata a kastély előcsarnokában dúl.

Ám ahelyett, hogy arra folytatnánk az utunkat, Des egy lépcsőhöz visz minket, ami lefelé vezet.

– Hova megyünk? – tudakolom.

– A tömlöcökhöz.

– A tömlöcökhöz? – visszhangzom. – Miért?

Egy kalapált bronzból készült vaskos ajtóhoz érünk. Valamiféle védő igézet morajlik róla.

Des felém fordul.

– Várj itt, szerelmem.

– Des… – kezdeném, de már ott sincs.

NEGYEDIK FEJEZET

Szorosan megmarkolom a tőrömet, és áthelyezem a testsúlyomat egyik lábamról a másikra.

Az előttem álló fémajtót bámulom, a hátam mögül a csata zaja hallatszik. A szívem a mellkasomban dübörög, és adrenalin lüktet az ereimben. Eltelik egy perc. Azután még egy.

A fölöttem zajló összecsapás hívogatja a szirénemet, és előcsalogatja sötét természetemet. A szárnyaim idegesen csapkodnak, majd újra lecsillapodnak, a bőröm pedig szokatlanul fényesen ragyog. Eltávolodom az ajtótól, ahogy érzem a csábítást, hogy visszatérjek a harcba. A józanabbik részem persze nem vágyik túlságosan arra, hogy még több árnnyal végezzen, de nem állhatok itt tétlenül, miközben ártatlan tündérek…

Az Alkusz ekkor visszatér mellém, ezzel véget is vetve a gondolataim menetének. Egy foltos faládikát tart a kezében.

A tekintetem ide-oda villan közte és a doboz között.

Komolyan, mi a fene folyik itt?

Des lehajol, és suttog valamit a ládikának, feltételezem, hogy óárny nyelven. Elhallgat, fülel, azután mond még valamit. Miközben beszél, érzem, hogy a dobozt védő varázslatok feloldódnak. Amint szertefoszlanak, Des abbahagyja a mormolást.

Egy pillanatig nem történik semmi. Azután egyszerre felpattan a fedele.

Képtelen vagyok visszafogni magam. Előrehajolok, és belekukucskálok a dobozba.

Az pedig… üres. Aztán természetesen már nem az.

Elkezdenek kavarogni az alján az árnyékok, amiket eddig nem vettem észre. Ezek nem hasonlítanak Des árnyékaira, amelyek füstként sűrűsödnek és gomolyognak. Ez az árnyék egy kétdimenziós, papírvékony valami, ami ráadásul mozog.

Egy csontos árnykéz nyúl ki a ládika mélyéről, ujjai egyenként megragadják a doboz peremét. Kihúzza magát, lekígyózik az oldalán, majd az egyik sarkából a padlóra pottyan.

Elakad a lélegzetem. Láttam már ezt a teremtményt Des tróntermében.

Egy enyész.

Végignéztem, ahogy ez a lény megeszik egy Fauna árnyat, aki jó ötletnek tartotta, hogy megajándékozza az Éjszaka Királyát egy Éj katonák levágott fejével teli zsákkal.

Fogadok, hogy a csávó már megbánta azt a döntését.

– Emlékezz az alkunkra – szól Des az árnyékszörnyhöz.

Alku? Csak az Alkusz volt képes ilyesmit kötni abban a nyúlfarknyi időben, amíg magamra hagyott. Ráadásul egy enyésszel.

– Igeniss, kiráályom.

Feláll a szőr a karomon, ahogy a lény megszólal. Egy élő rémálom áll előttem. Szó szerint. Az enyész élve felfalja a prédáit, és a hosszú idő alatt, amíg megemészti őket, ezek az áldozatok arra vannak kárhoztatva, hogy a legborzalmasabb rémálmaikat éljék át újra meg újra. Csak a Másvilág adhat otthont efféle hátborzongató szörnyetegeknek.

És most Des szabadjára engedi ezt az izét.

Az enyész mozogni kezd, azután tétovázik. Kővé dermedek, amikor látom, hogy felfigyel rám.

Nem olyan lény, akinek fel akarnám kelteni a figyelmét.

Csábító ellenfél, susogja a szirénem, mert teljesen idióta.

Des elém lép, széles vállával kitakarja előlem az enyészt.

– Jobb, ha csírájában elfojtod azt a gondolatot, ami az imént átfutott a fejeden – morogja. – Ha még egyszer csak ránézel az Éjkirálynőre, azonnal rájössz, miért tartanak tőlem a társaid.

Éjkirálynő?

A bennem élő szirén alig várja, hogy szabadon engedjem. És mindenki az igézetem rabsága alá kerül…

– Értetteeem – leheli az enyész.

Alig vethetek rá egy pillantást, mielőtt visszakígyózna arra, amerről jöttünk.

Des és én követjük felfelé a lépcsőn. Mire a palota főbejáratához érünk, tündérek tucatjai viaskodnak egymással, szárnyaikat szélesre tárva. Néhányan közülük egyszerű alattvalók, sokan azonban katonák, akik más katonákkal szemben védik a kastélyt; egykori bajtársak, akik most egymás ellen harcolnak.

A tekintetem végigpásztázza az aranyozott előcsarnok többi részét. A hely úgy néz ki, mint egy mészárszék. Holttestek hevernek szerteszét a padlón, legtöbbjük szolgáló, nemes vagy királyi tanácsadó; lényegében olyan tündérek, akiket nem képeztek ki a gyilkolásra. Bukott Éj harcosok is vannak közöttük, ám halálukban nehéz megmondani, hogy védelmezték vagy megrohanták a palotát.

Döbbenten bámulom az elém táruló káoszt. Látom a közöttük tekergő enyészt, ahogy egyik áruló katonát nyeli el a másik után. Fogalmam sincs, honnan képes megkülönböztetni a barátot az ellenségtől, de feltételezem, hogy Des tisztázta vele ezeket az apró részleteket, mielőtt szabadjára engedte volna a szörnyeteget.

Kardok csattognak, nyilak repkednek, vér spriccel. Sötét mágia tölti be a teret. Érzem az illatát, az ízét, érzem, ahogy sikamlós érintése a bőrömre tapad.

Des közelebb húz magához, és gyors csókot lehel az ajkamra.

– Vigyázz magadra, szerelmem – susogja. A tekintete izzó bőrömre siklik, és még erősebben szorít. Érzem a tétovázását, a bűbájom és a kötelékünk mellettem tartja őt.

Valahol a páncélzata alatt három bronz karperecet visel, amit a vitézségéért kapott. Azoknak a fémdaraboknak a gondolata megnyugvással tölt el. Nekem semmim sincs, ami biztosítaná őt afelől, hogy rendben leszek.

Ahogy szólásra nyitnám a számat, egy nyíl suhan el a fejem mellett.

A bosszúszomj és az ösztönök vezérlik Dest, ahogy előrántja a kardját; a fegyver hangosan csörrenve csusszan ki a tokjából. A csata felé perdül, és a tekintete a termet pásztázza. Abban a pillanatban, ahogy kiszúrja az íjászt, eltűnik mellőlem, és magamra hagy.

A világ üresnek tűnik; azok a sikolyok, a szagok, a látvány.

A miénk, hogy kiélvezzük, duruzsolja a szirénem. Csatlakozz. Legyünk részesei a pusztításnak, amíg nincs elég vér, hogy megfürödhessünk benne.

Teszek egy lépést, majd még egyet, ahogy magához csábít a csata kegyetlensége. A körülöttem álló tündérek szeme megakad ragyogón fénylő alakomon.

Egy katona közeledik felém, a szeme csillog, ám az arca közönyös marad, ahogy felemeli a kardját.

A fegyverre pillantok, és a saját pengéim hirtelen nagyon kicsinek és jelentéktelennek tűnnek. Esélyük sincs ez ellen a nő ellen, a gyors reflexeivel és vérszomjával.

Ugyanakkor történetesen én is ismerek valakit, akire ráillik ez a leírás…

Próbáljon csak végezni velünk!

Általában odafigyelek rá, hogy visszafogjam a szirénemet, még akkor is, amikor a bűbájomat használom. Most azonban hagyom, hogy kissé kicsússzon a kezem közül az irányítás.

A nevetése felbugyog a mellkasomban.

Ez… aztán… jó… móka… lesz.

Amint a nő meglendíti a fegyverét, azonnal megmozdulok, és félrehajolok a csapásai elől. A mozdulataim gördülékenyek, akár a folyóban csörgedező víz.

Lebukok, megpördülök, és egy gyors szúrással a hátába döföm a tőrömet. Ez egy lehetetlenül nehéz csapás, és alig egy héttel ezelőtt még képtelen lettem volna rá. És most szöget üt a fejemben a gondolat, hogy a hosszú élet és a mágia érzékelése mellett más árnyképességeket is kaptam az orgonabortól, mint például a fürgeség és a pontosság.

Felrántom a pengéimet a törzsén, átvágva izmot és más, puhább dolgokat, azután hátrálok egy lépést.

A katona megtántorodik, ahogy eleresztem. Ám még az általam okozott sebek sem elégségesek, hogy megállítsák őt. Újra nekem támad. Hárítom az első csapást, de nem vagyok elég gyors, hogy a második elől is teljesen kitérjek. A penge belevág a bőrruhámba, és belemar a bőrömbe is. Felordítok és megpördülök kinyújtott tőrrel a kezemben. A fegyver egyenesen átvágja a nő nyakát.

Igennn. A szirénem kéjmámorban úszik a vérengzéstől.

Mindössze öt másodpercre maradok ellenfél nélkül, amikor egy újabb nő támad rám; görbe pengéje gonoszul csillog a felettünk lógó hatalmas bronzcsillár fényében.

Behajlítom a térdemet, és a levegőbe szökkenek; szárnyaim vaskos csapásai felfelé kényszerítenek. Néhány méterrel a föld fölött szorosan a hátamhoz húzom a szárnyamat, a harcosra vetem magam, és a nyakába temetem a késemet.

Görbe pengéje tökéletes ívet ír le a levegőben, és a hegye felnyársalja a combomat, mielőtt a teste ernyedten a padlóra roskad. Felszisszenve rázuhanok.

Reszkető kézzel a combomhoz kapok. Összeszorítom a fogamat a belém nyilalló fájdalomtól.

Attól tartok, hogy mély a vágás; elég mély ahhoz, hogy gondot okozzon a járás.

Ellököm magam a halott tündértől, és kis híján felvisítok, ahogy ránehezedem a lábamra. De alighogy megérzem a sérülés teljes erejét, a seb elkezd bezáródni, és a vér lecsorog róla.

Dolgozik az árnymágia. Az orgonabor újabb előnye.

Amint teljesen begyógyul a sérülésem, visszatérek a csata közepébe.

A csarnok túloldalán kiszúrom Malakit és Tempert – az utóbbi arcán aljas mosoly terül szét –, ahogy a Tolvaj katonáival viaskodnak. Messze a fejünk fölött pedig Des harcol a levegőben, az ellenfelei úgy hullanak, mint a legyek.

A katonák egyre csak jönnek, és minden koncentrációmra szükségem van, hogy visszaverjem őket.

Mire elérem a kastély főbejáratának ajtaját, a mágia és a vér együttes szaga parfümként tölti be a csarnokot. Engem is beborít a bíborvörös folyadék, és úgy viselem, mint egy újabb réteg páncélt.

Elég nehéz elhinni, hogy éveken át gyötörtem magam egyetlen haláleset miatt. Ennek az éjszakának a végére – már ha túlélem – az áldozataim száma már két számjegyű lesz.

A harc az udvaron is folytatódik, és az árnymágia kitörései világítják meg az éjszakát, ahogy a tündérek minden hatalmukat bevetik a harcban.

Kis időre a hüvelyükbe csúsztatom a tőröket, ahogy a tekintetem a tájat fürkészi. Az emberi részem próbál nem öklendezni. A kertet üveges tekintetek és kibelezett testek tarkítják.

Katonák ölnek katonákat. Civileket gyilkolnak le. És a korábban alvó nők serege odakint van, oldalukon az ivadékaikkal.

Most, hogy elérkezett az idő, azok a hátborzongató koporsós gyerekek levetették az ártatlanság álarcát. Apró testük a földön elterülő tündérekből lakmározik, a szemükben eretnek gonoszság izzik.

Az egész egy téboly, amit képtelen vagyok megérteni.

Des mellettem landol, és karon ragad. Úgy fest, mint egy démon, a harci bőrruháját vér áztatja, fehér haját vér szennyezi. Nyugtalanító, hogy mennyire jól áll neki ez a külső.

– Minden rendben? – kérdezi aggodalomtól csillogó szemmel, és ironikus módon, az árnyakra jellemző élvezettel.

A tündérek és az ő elvadult szívük, súgja a szirénem. Legalább annyira élvezi ezt az egészet, mint mi.

Des tekintete a számra siklik, a másik keze pedig a csillogó bőröm után nyúl.

Megnedvesítem az ajkamat, és bólintok.

– Jól vagyok.

Hogy nyomatékot adjak a szavaimnak, kényszerítem a szárnyaimat, hogy visszavonuljanak. Nem tűnnek el azonnal, és amikor megteszik, akkor is nagy erőfeszítésembe kerül rejtve tartani őket.

De hiába fáradozom. Az Éjkirály továbbra is az ajkamat bámulja megbűvölve.

Körülöttünk a levegő megtelik statikus elektromossággal, amitől feláll a szőr a karomon. Körbenézek, hogy megtaláljam a forrását. Des elszakítja a tekintetét a számról, és a környezetünket fürkészi.

Valami borzalmas közeleg.

BUMM!

Megremeg alattam a talaj, és a levegő megtelik porral, ahogy a palota túloldalát robbanás rázza meg. Egy másodperccel később a sötét mágia hulláma csapódik belém, és ledönt a lábamról. Des elkap, mielőtt a padlóra zuhannék, és feszült pillantást váltunk egymással.

A kastély másik feléből újabb sikolyok hangja szűrődik át.

Tévedtem. Nem közeleg valami borzalmas.

Már itt is van.

Az Alkusz szárnyai hirtelen megjelennek, mielőtt baljósan kitárulnának.

– Nemsoká visszatérek, kerub.

Azzal nyoma vész.

Des! Még mindig érzem a bőrömön a tenyere súlyát, de már eltűnt.

A tekintetem a palota hátsó része felé vándorol, ahonnan a sikolyokat hallani. Oda kellett mennie.

Vadul kalapáló szívvel sprintelni kezdek a kastély túloldala felé. A lapockám között nyomást érzek; a szárnyaim azért küzdenek, hogy felszínre törhessenek.

A furcsa érzéssel nem törődve végignyargalok a palota körül kanyargó macskaköves utak egyikén; a köveket vér szennyezi. Előttem egy halott tündér terül el a megfakult fűben, karja széttárva, a tekintete üveges.

Hány élet ért véget egyetlen éjszaka alatt?

Túl sok. Az ellenségeink megfizetnek, amiért csúfot űztek belőlünk.

Tündérek rohannak el mellettem, egyesek a levegőbe szökkennek, mások gyalogosan iszkolnak, mindannyian a robbanás okozója elől menekülnek.

Ahogy megkerülöm az épületet, hirtelen kővé dermedek. Földbe gyökerezik a lábam az elém táruló látványtól.

Édes istenem.

A kör alakú melléképület, ami az Éjkirályság portáljának ad otthont, már nem üres többé; kétszárnyú ajtaját kirobbantották. Egymás után özönlenek ki rajta a vérrel borított katonák, semmibe révedő tekintettel. A palota udvarára vonulnak, egyenruhájukon az Éjkirályság jelképe virít.

Az alvó férfiak.

Többtucatnyi van belőlük, és minden egyes eltelt másodperccel egyre többen érkeznek.

Megtántorodom a látványtól.

Meg fogok halni.

Meg fogok halni, és minden hiábavaló volt: rátalálni Desre, hogy aztán újra elveszítsem őt. Gyötrelmes hét évet eltölteni nélküle. Túlélni Karnont. Kis híján meghalni a Lélektolvaj keze által. Meginni az orgonabort. Egyik sem számít, mert egy seregnyi megszállott katona el akarja törölni az Éjkirályság népét a föld színéről, és én csupán egy újabb veszteség leszek a sok közül.

Előttem Des tökéletesen mozdulatlanul áll. Bár nem látom az arcát, de esküszöm, hogy érzem a kétségbeesését. A számok már akkor is ellenünk voltak, amikor még csak az alvó nők támadtak ránk. A férfiakkal együtt a seregük leküzdhetetlenné vált.

A katonák megbontják a soraikat, szétszélednek, és rátámadnak mindenre, ami mozog.

Én is ilyen vagyok. Ahogy Des is, meg az a körülöttünk lézengő néhány tündér is, akik úgy döntöttek, hogy maradnak, és felveszik a harcot.

Az Alkusz megereszt egy lelkesítő üvöltést, azután eltűnik. Majd az ellenséges katonák gyűrűjében bukkan fel, elég ideig ahhoz, hogy kiosszon néhány halálos csapást, mielőtt újra tovatűnne, és máshol kerülne elő.

Átpillant rám a válla fölött, a szeme vadul villog.

– Rejtőzz el, Callie! – ordítja, ahogy minden oldalról katonák közelednek.

Arra sincs erőm, hogy megmozduljak vagy meneküljek. Még a szirénem is néma. Nem akarja elsuttogni az igazságot.

Ezt nem nyerhetjük meg.

Egy maroknyi katona jut mindannyiunkra, és ezek az arányok csak tovább romlanak, ahogy egyre több alvó harcos özönlik be a portálon keresztül. És ha velünk végeztek, mennek tovább a többi tündérhez; egészen addig, amíg talán egy sem marad talpon.

Ez nem harc; ez mészárlás.

És nem akarok többé a szemtanúja lenni.

– Állj! – suttogom dallamos hangon, ahogy kibontakozik előttem a csata képe. Pislogok, mert kezd elhomályosulni a látásom. A katonák máris felfigyeltek ragyogó bőrömre; fegyverüket előrántva felém vágtatnak, mintha valamiféle hatalmas és szörnyű fenyegetés lennék.

Az alvó férfiak nekiesnek annak a néhány hűséges katonának és civilnek, akik talpon maradtak, és másodpercek alatt lekaszabolják őket.

– Állj! – mondom ezúttal kissé hangosabban.

Senki sem hallgat rám. Még szép, hogy nem. Fontosabb dolguk is akad, például igyekeznek életben maradni.

De nem hagyhatom annyiban. Kezdek szétesni, és lehet, hogy eljött az ideje annak, hogy totálisan becsavarodjak.

– ÁLLJ! – üvöltöm, mint egy eszelős.

És legnagyobb meglepetésemre pontosan ezt teszik.

A fegyverek nem csattognak tovább, a tündérek abbahagyják a hadakozást; minden tökéletesen mozdulatlanná dermed.

Megérintem a torkomat.

Az lehetetlen.

A hozzám legközelebb, alig pár méterre álló Éj tündérre sandítok. Felemelve tartja a lábát, ahogy félúton szoborrá merevedett; kivont pengével, átható tekintettel mered rám. Még innen is érzem a ruhájából áradó bűzös szagot; olyan, mintha a Halálnak kukázni támadt volna kedve.

– Te – mondom a katonára mutatva. – Add ide a kardodat – követelem, és kinyitom a tenyeremet.

A tündér megmozdul, kábán odalép hozzám, és átnyújtja a fegyverét.

Az ujjaim rácsavarodnak a kard markolatára, és bűnös mosoly terül szét az arcomon.

Képes vagyok megigézni a kibaszott tündéreket.

Ide nézz, világ. Callie. Visszatért.

ÖTÖDIK FEJEZET

Képes vagyok megigézni a tündéreket.

Mielőtt megittam az orgonabort, ez nem volt így. Rá kellett volna jönnöm, hogy az elixír a mágiámnak ezt a sajátosságát is újraírta, akárcsak a többit.

A tekintetem a társamra siklik. Megdöbbenésemre és rémületemre (és talán a legapróbb örömömre) ő is lefagyott.

– Des! – kiáltom, és a hangom dallamosan cseng a bűbájomtól. – Gyere ide!

Az Alkusz szertefoszlik, mielőtt egy szempillantással később újra megjelenne mellettem, felvont szemöldökkel. Ettől eltekintve békésnek tűnik, a szemét kivéve. Ezüst tekintete bűnös izgalomtól csillog.

– Feloldozlak az igézet alól – mondom.

Nyilvánvalóan eléggé berozsdásodtam ebben az egész elbájolás dologban, mert nem Des az egyetlen, aki követi a parancsomat. Néhány alvó katona, köztük az is, aki az imént nyújtotta át a fegyverét, újra akcióba lendül.

Komolyan, Callie, amatőr hiba.

Des egy szempillantás alatt a katonákra veti magát, és egymás után vágja le őket a kardjával, mielőtt egyáltalán esélyük lenne megtámadni.

Miután elintézte őket, az Éjkirály megforgatja a vállát, mintha csak le akarná rázni magáról a varázslatomat.

– Szóval ilyen érzés, amikor egy szirén igézi meg a tündért – mondja, és a szája sarka kissé felfelé görbül. – Mintha elkapták volna a golyóimat. – Közelebb lép, és egyre szélesebben vigyorog. – Az egész rettentő tolakodó volt. Kifejezetten élveztem.

A beszélgetés olyan mérhetetlenül szemérmetlen és oda nem illő, hogy kibuggyan belőlem a nevetés; a hang egészen éteri.

Des tekintete ragyogó vonásaimat fürkészi.

– Csodálatos teremtmény – mormolja. – Korábban is ellenállhatatlan voltál. – Kinyújtja felém a kezét, és az ujjbegyével megcirógatja az államat. – Most viszont már azt sem tudom, hogy mit kezdjek magammal.

Des odahajol és megcsókol, az ajka elidőzik az enyémen.

Nehéz léptek zaja töri meg a varázst.

Elhúzódom az Alkusztól, és a portál felé fordulok. Újabb alvó harcosok masíroznak keresztül rajta.

– Katonák, állj! – harsogom, és a hangomba sűrű mágia vegyül.

Földbe gyökerezik a lábuk, az alakjuk betölti az ajtónyílást.

– Megtetted, kerub – szól Des a kővé dermedt tündéreket méregetve. – Te lettél valaki más rémálma.

HATODIK FEJEZET

Beletelik pár órába, de végül sikerül ártalmatlanná tennem az összes pszichopata alvó katonát és koporsós gyereket, akik Somniában garázdálkodtak.

Nagyon úgy tűnik, hogy a katonák politikai puccsot hajtottak végre. Vagyis elnézést, megkísérelték végrehajtani.

Köszönöm, bűbájom.

Összetereljük a bűnösöket, elkobozzuk a fegyverüket, és tömlöcbe vetjük őket. Az igézetem most még kezessé teszi őket, de ha néhány nap múlva elmúlik a hatása, minden bizonnyal vissza fog térni a vérszomjas hajlamuk.

Des és én most a palotán keresztülvágva a zárkák felé vesszük az irányt. Menet közben hol kinyitom, hol becsukom a tenyeremet. Kissé ideges vagyok, ami nevetséges. Az én ötletem volt mindaz, amit tenni készülök.

A tündérek, akik mellett elhaladunk, engem bámulnak. A bőröm már nem izzik többé, így tudom, hogy nem a szirén vonzza a tekintetüket.

– Miért néznek így rám? – fordulok végül Des felé.

Hirtelen megáll, hogy rám nézhessen, majd a szóban forgó tündérekre.

– Tényleg nem tudod? – kérdezi Des felvont szemöldökkel, ahogy ismét rám szegezi a tekintetét.

Megrázom a fejemet.

– Kerub – leheli, és egy apró mosoly játszik a szája sarkában –, te vagy az igéző, aki megállított egy egész hadsereget. Az ember, akinek megvan hozzá a hatalma, hogy elvegye az akaratukat, ha ahhoz támad kedve. Csodálnak, és félnek tőled, ami a legnagyobb bók, amit egy Éj árny adni képes.

Végül magunk mögött hagyjuk a kíváncsi tekinteteket, és leereszkedünk ugyanazon a lépcsősoron, amit néhány órával ezelőtt már megmásztunk, amikor Des szabadjára engedte az enyészt.

Megállunk az ismerős kalapált bronzajtó előtt.

Des varázslatára az ajtó kicsattan, feltárva maga mögött egy hosszú folyosót, amelynek a vége a sötétség homályába vész; a falon sorakozó lámpák fénye nem képes legyőzni az árnyékokat.

Odabent fegyveres katonák (olyanok, akiket nem szállt meg az eretnek vágy, hogy annyi agyat verjenek szét, amennyit csak tudnak) kísérnek végig minket komoran a folyosón.

Mire a várbörtön belsejébe érünk, már mélyen a kastély alatt járunk. Érzem, ahogy a falak minden oldalról összenyomnak, és az egész arra emlékeztet, amikor Karnon foglya voltam, csapdába esve a számtalan föld alatti cella egyikében.

Mély levegőt veszek. Lefogadom, hogy az az élmény egy életre klausztrofóbiássá tett.

Az egykor alvó katonákat zárkák tucatjaiba zsúfolták, és bár közülük több százan életüket vesztették a harcban, szinte így sincs elegendő hely a megmaradtaknak.

Ahogy elhaladunk a tömlöcök mellett, feltűnik, hogy a tündérek még mindig az igézetem alatt állnak. Szenvtelen arccal merednek maguk elé.

Nem tudom eldönteni, hogy mi a hátborzongatóbb: a valódi természetük, vagy ez a kataton állapot, amibe belesüppedtek.

Az utolsó cellában egy árva katona raboskodik.

A nő tétlenül ácsorog a helyiség közepén, lángvörös haja hullámokban omlik a vállára.

Des, a kísérőink és én mindannyian lefékezünk a zárka előtt, és szemügyre vesszük a tündért. Ő tudomást sem vesz a jelenlétünkről.

Az Alkusz a tarkómra teszi a tenyerét. Az arca közönyös, de látom rajta, hogy nem igazán repes az én kis tervemért. Ugyanakkor meg sem próbál lebeszélni róla.

– Nyissátok ki az ajtót – utasítja Des az őröket, de nem veszi le rólam a szemét.

A vasrácsok csikorognak, ahogy kinyílik az ajtó. A vörös hajú katona még csak oda sem pillant, ahogy beslisszolok mellé.

Egy hosszú percig bámulom őt, mielőtt a felszínre engedném a szirénemet.

– Feloldozlak az igézetem alól.

Arra számítok, hogy a harcos azonnal rám támad, de nem teszi. Pár másodpercig semmi nem történik.

Azután a nő tekintete rám siklik.

Megfeszülnek az izmaim; arra várok, hogy lecsapjon. Ehelyett téblábolni kezd, ide-oda, ide-oda, a tekintete a távolba réved.

– Mi a neved? – kérdezem csilingelő hangon.

– Nincs nevem – feleli.

– Mindenkinek van neve – erősködöm.

– Nekem nincs. Többé már nincs.

Egy név elvesztése olyan apró igazságtalanság mindahhoz képest, amit a Tolvaj elkövetett, mégis, ez adta neki a személyiségét, és ezt vette el tőle.

– Azelőtt mi volt? – faggatom.

Olyan sokáig néma marad, hogy biztos vagyok benne, sosem fog megszólalni.

– Mirielle – böki ki végül, ahogy a varázslatom kikényszeríti belőle a választ.

– És azt tudod, hogy én ki vagyok?

Mirielle tétovázik, majd lassan bólint.

– Te vagy az igéző. Bánthatunk téged, de nem szabad végeznünk veled. Még nem. Élve akar téged.

A karmaim kiélesednek ennek hallatán. Nem volt szabad megölniük? Emlékszem, hogy milyen keményen küzdöttem, és milyen elszántak voltak a támadóim. Egyikük sem tűnt úgy, mintha visszafogta volna magát.

– Ki akar engem élve? – tudakolom, noha pontosan tudom a választ.

– A gazdám.

A kibaszott Tolvaj.

A cella elsötétül. Láthatóan ennek az Éjszaka Királya sem örül túlságosan.

– Na és… a gazdád az, aki felébresztett az álomból?

– Ő hívott, mi pedig válaszoltunk – mondja, miközben továbblépked fel és alá, fel és alá.

– Miért támadtad meg a bajtársaidat, Mirielle? – kérdezem lágy hangon.

Elfintorodik, ahogy meghallja a nevét a számból.

– Nem tudom. – Tovább ténfereg.

– Hogy érted azt, hogy nem tudod? – Megértem, hogy ennek a nőnek már teljesen szétbaszták az agyát, de biztosan van jobb magyarázata erre az öldöklésre annál, hogy „nem tudom”.

– A gazdánk akaratát teljesítjük – motyogja. – Semmi többet.

– És mit akar a gazdátok? – tapogatózom.

– Nem tudom – veti oda szórakozottan.

Így nem jutunk sehova…

Máshonnan közelítek.

– Ki rabolt el téged?

Vajon vissza tud emlékezni olyan régre? Néhányan közülük már évek óta alszanak.

– Az idősebb fivérem – feleli hűvösen, miközben folytatja a korzózást.

A fivére?

Azt hiszem, hogy nem hallottam jól.

– Már jóval több mint egy évszázada halott – szól közbe Des a cella túloldaláról.

Felvonom a szemöldököm, és gyors pillantást váltok a társammal. Ismerte ennek a nőnek a testvérét?

A katona tekintete az Alkuszra téved, és ott megpihen. Lassan félrebiccenti a fejét, mintha az emlékezete legmélyéről előtörne a felismerés.

– Te – leheli. – Egyszer átöleltél… réges-régen.

Hogy mondod?

A bőröm fellángol az indulattól. Ide-oda pislogok közöttük. Ez a lotyó tényleg arra céloz, amire gondolok, hogy céloz?

– Szeretkeztél velem a csillagok alatt…

A karmaim kiélesednek.

Igen, arra.

Zsigereljük ki őt szépen lassan, duruzsolja a szirénem. Jó móka lesz.

Furcsa érzés féltékenynek lenni egy nőre, aki nagy valószínűséggel már évszázadokkal a létezésed előtt lefeküdt a pasiddal. Egy nőre, aki immár nem több a saját porhüvelyénél, akinek elméjét és testét a Lélektolvaj irányítja.

Mégis érzem a maró fájdalmát.

Des összefonja a karját, és unottan néz maga elé. Meg sem próbál magyarázkodni, és valószínűleg jobb is így – ha így tenne, akkor kurvára bűnösnek tűnne, ráadásul nem mintha megcsalt volna –, de basszus, azt akarom, hogy teperjen egy kicsit. Olyan rossz ez?

Igenis meg fog alázkodni, erősködik a szirénem.

Hát jó, ha a szirénem szerint a megalázkodás kóser, akkor valószínűleg nem helyes. De ez nem jelenti azt, hogy ne értenék egyet vele.

Kényszerítem magam, hogy újra a feladatra összpontosítsak.

Des említette, hogy Mirielle bátyja valamivel több mint száz évvel ezelőtt halt meg. Beletelik egy kis időbe, mire elvégzem a számítást (a matek nem az erősségem), de amikor megteszem, rádöbbenek, hogy az időpontok nem stimmelnek. A katonák egy évtizede kezdtek eltűnni, nem egy évszázada.

– Hogyan rabolhatott el a bátyád, ha már halott volt?

Janusnak volt egy ikertestvére, egy testvér, aki meghalt, mesélte el nekem a Tolvaj a Flórakirálynő erdejében. Amikor először találkoztál vele, valójában velem találkoztál.

Mirielle a földre szegezi üres tekintetét.

– Nem tudom.

Már megint ez az idegesítő válasz.

– Azt reméltem… – kezd bele Mirielle, azután ismét elhallgat.

– Beszélj velem nyíltan! – parancsolom.

Hátborzongató tekintete lassan az enyémre siklik.

– Sötét van itt. Nagyon sötét.

Feláll a szőr a tarkómon.

– Az Éjszaka Királyságában vagy? – kérdezem.

– Igen és nem.

Várom, hogy folytassa, de nem teszi.

– Ezt hogy érted?

– Nagyon sötét van itt – ismétli meg. – Pihenni akarok. Miért nem hagysz pihenni?

– Tudod, hogy hol van a Tolvaj? – erősködöm.

– Sosem találsz rá.

Mindenki ezt hajtogatja.

– Van még bármi más, amit elmondhatsz? – kérdezem.

– A titkok megtartása csak egy lélekre vár.

Inkább érzem, semmint látom, ahogy Des megmerevedik a szavaira.

Mirielle szája felfelé görbül.

– Figyel téged, igéző, szüntelenül figyel. A gazdám kedvet kapott a rabszolgákhoz.

A szirénem előrefurakodik.

– Megmondhatod a gazdádnak, hogy nekem meg a mocsadék faszok kinyiffantásához jött meg a kedvem – zihálom, de a szavak dallamosan gördülnek le az ajkamról. – Szólj neki, hogy keressen meg. Alig várom, hogy újra láthassam. Majd akkor megtanítom neki, mit jelent az én rabszol…

Engedelmességre kényszerítem a szirénemet, és visszaszerzem a hatalmat önmagam felett. Nem könnyű egyszerre használni a bűbájomat, és kordában tartani a legaljasabb hajlamaimat is.

A cella újra sötétségbe borul, és egyszerre Des is ott terem mellettünk.

– A kihallgatásnak vége – közli.

Mielőtt ellenkezhetnék, feltárul a vasajtó, és Des kitessékel onnan. Megpördülök, hogy szembenézhessek Mirielle-lel, éppen amikor becsukódik mögöttem.

Egy utolsó kérdés.

– Ha most kiengedlek, mit fogsz csinálni?

A tekintete rám siklik.

– Hódítok.

HETEDIK FEJEZET

Des mellettem duzzog; a folyosó, amin keresztülsétálunk, sötétbe borul a hangulatától.

– Hagyhattad volna, hogy befejezzem a kihallgatást – töröm meg végül a csendet. Oké, nem ő az egyetlen, aki morcos hangulatban van. Vér száradt a hajamba, mindössze féléjszakányi alvással igyekszem túlélni, a csontjaim legszívesebben bemondanák az unalmast a csata utáni kimerültségtől, és már hosszú órákkal ezelőtt is kávéra volt szükségem.

– Vékony jégen sétálsz, Callie – morogja az Alkusz.

Szembefordulok vele; a szavai rettenetesen feldühítenek.

– Én vagyok az, aki vékony jégen sétál? – harsogom egyre emelkedő hangon. – Te vagy az, aki megdugtad a foglyot.

Ezt hamarabb hoztam fel, mint szándékomban állt.

– Két évszázaddal ezelőtt – közli Des. – Azt várod, hogy hivatalosan bocsánatot kérjek minden egyes személy miatt, akivel lefeküdtem? Mert ha igen, akkor ajánlom, hogy ugyanezt megkapjam tőled is.

– Te megőrültél.

Az Éjkirály eltűnik mellőlem, hogy aztán újra felbukkanjon előttem. A testével elállja az utamat, és megállásra kényszerít.

– Te provokáltad őt – morgolódik. – Provokáltad a Lélektolvajt, hogy megkeressen. – Zaklatottan beletúr a hajába, és a mozdulattal felfedi az egyik hegyes fülét.

– Hát nem látod? Pontosan emiatt nem vittelek többé magammal az üzleteimre, amikor még a Peel Akadémiára jártál.

Akkoriban is megigéztem egy férfit… egy férfit, aki ironikus módon információval bírt a Lélektolvajról. Inkább meghalt volna, semmint megossza ezt a tudást, én mégis szóra bírtam.

A mai napig elvörösödöm a gondolatra. És most az Alkusz lényegében azt állítja, hogy az azóta eltelt időben semmit sem változtam.

Ezt kikérem magamnak.

– Már így is a Tolvaj célkeresztjében vagyok. Nem fogom hagyni, hogy az a szörnyeteg provokáljon, anélkül, hogy viszonoznám a szívességet.

Az Alkusz arcán megrándul egy izom. Közelebb lép.

– Akarsz tudni egy titkot, kerub? – kérdezi elmélyülő hangon. – Ma este, amikor még a lakosztályunkban voltunk, és megpróbáltam megállítani azokat az alvó harcosokat… nem sikerült.

Volt egy pillanat a hálószobájában, amikor azt hittem, hogy eggyé válik a sötétséggel, és végez az összes katonával, ahogy Karnonnal és az embereivel tette. De nem volt rá képes.

– Akarod tudni, hogy miért nem működött? – szegezi nekem a kérdést Des. Nem várja meg, hogy feleljek. – A sötétség hűséges a fajtájához. Nem fog bántani egy másik tündért, aki az erejét használja.

A szavai hallatán nyugtalanság telepszik a gyomromba.

– Ez azt jelenti, hogy a Tolvaj az én fajtámból való. Ő is Éj árny.

Elgyengülnek a térdeim. Egy Éj árny? Olyan, akire nem hat Des mágiája?

A miénk viszont igen, suttogja a szirénem csábító hangon.

Az Éjszaka Királya a tenyerébe veszi az arcomat.

– Annyira féltelek, hogy beleőrülök – dünnyögi elmélyülő hangon. – Úgy érzem, mintha a sors kerekei egyre közelebb és közelebb hajtanának téged a Tolvajhoz, és semmit sem tehetek, hogy ezt megakadályozzam. Ez teljesen megrémít.

Hallani, ahogy Des bevallja, hogy fél… olyan, mint az a pillanat gyerekként, amikor először látsz felnőttet sírni. Mintha arról a személyről, akiről azt hitted, hogy mindent kézben tart, kiderül, hogy valójában mégsem. Az efféle dolog alapjaiban rázza meg a világodat.

– Tényleg sajnálom, hogy így kellett hallanod… a múltamról… – nyögi rekedten.

Azt hiszem, hogy ez bocsánatkérés volt.

Közelebb hajol, ajka kis híján súrolja az enyémet.

– De be kell vallanom, nagyon élveztem a reakciódat. – Ezzel a vallomással megcsókol.

Félelmetes, hogy a csókja milyen gyorsan képes kisimítani megtépázott idegeimet. A csókja kiűzi a fejemből a vitánkat, az íze és az érintése felemészti a gondolataimat. És bár az egész nap zűrös, és én is zűrös vagyok, és a Másvilág teljesen elbaszódott, néhány gondtalan másodpercre minden olyan, amilyennek lennie kell.

Nem akarok most mást, csak egy zuhanyt, egy kávét és egy ágyat, lehetőleg egyszerre. Nekem senki ne mondja, hogy ez lehetetlen; a Másvilágban vagyok, a lehetetlen ennek a helynek a középső neve.

De megkapom, amit akarok?

Nem.

Ehelyett a felnőttet kell játszanom, ami annyit tesz, hogy el kell vonszolnom a hátsómat a kastély ki-tudja-melyik szobájába, hogy segítsek értelmet találni ebben a zűrzavarban, ami a dolgok jelenlegi állását jellemzi.

– Nicsak, nicsak, ki tolta ide a képét? – harsogja Temperance Darling, a legjobb barátom, kollégám és bajkeverő társam, amint Des meg én belépünk.