ALASTAIR CHISHOLM

Kai

és

Csontárnyék

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Alastair Chisholm Dragon Storm – Kai and Boneshadow

Első kiadás: Nosy Crow Ltd, 2022

Text © Alastair Chisholm, 2022

Cover illustrations © Ben Mantle, 2022

Illustrations © Eric Deschamps, 2022

This translation of Dragon Storm: Kai and Boneshadow
is published by arrangement with Nosy Crow ® Limited.

Fordította: Sigmond Boglárka

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Sigmond Boglárka, 2025

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

ISBN 978-963-603-838-0 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Janka-Fabacsovics Lili

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2025

Postacím: 1066 Budapest, Jókai u. 6.

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

DRAKONIS FÖLDJÉN NINCSENEK SÁRKÁNYOK.

Valamikor voltak. Valamikor régen az emberek és a sárkányok barátok voltak, és együtt őrizték a királyságot. Bölcsek voltak és erősek, együtt építették fel Rivven nagyszerű városát.

De aztán jött a Sárkányvihar, és a sárkányok visszavonultak az emberek világából.

Drakonis lakói számára legendákká

és mítoszokká lettek.

Így aztán napjainkban, Drakonis földjén, nincsenek sárkányok...

...vagy legalábbis az emberek így hiszik.

KAI

Rivven városának szívében volt egy barlang. A városlakók közül kevesen tudtak a létezéséről, és még kevesebben tudták, hogyan találjanak rá. Pedig hatalmas volt – egy olyan óriási sziklaüreg, amelynek alig lehetett látni az oldalait. A tetejéről fényes, fehér gömbök lógtak, amelyek sárgás fénnyel világították be a barlangot, ami egyszerre volt otthon, gyakorlótér, iskola és egy titkokkal teli rejtekhely.

Ez volt a Sárkány Akadémia Nagy Csarnoka… ami ma leginkább egy versenypályára emlékeztetett.

– Gyerünk, Csontárnyék! – kiáltotta Kai, miközben előretörtek a pályán. – Nagyon jól csinálod!

A fiú hátrapillantott, ahogy a második kanyarhoz értek. Erin már a nyomában volt, aztán jött Tom és Konor, akik fej fej mellett haladtak, hátul pedig a többi tanonc igyekezett lépést tartani velük. Kai vezetett, de még csak félúton jártak.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Kai.

Csontárnyék felnevetett alatta.

– Csodásan! – rikkantotta.

Kai vigyorgott, és behúzta a nyakát. Nyeregben ült, a lábát pedig lábszíj és heveder tartotta, nehogy leessen. Azonban az, amit megült, nem ló volt. A lény bőre sima, száraz és olyan fehér volt, mint a kiszáradt csont. Hosszú nyaka és nagy feje volt, a mellkasán pedig egy lángnyelv alakú folt vöröslött. Kai a lény behúzott szárnyai mögött helyezkedett el.

Ő volt Csontárnyék, és nem is akármilyen lény, hanem egy sárkány.

– Sziklazúzó kezd felzárkózni hozzánk! – kiáltotta Kai.

Mögötte Erin sárkánya, Sziklazúzó vágtatott, akinek hatalmas tüskék futottak végig a hátán, és minden egyes lépésébe beleremegett a lába alatt a föld. Erin arcán komoly elszántság tükröződött.

– Hamarosan el fog fáradni! – válaszolt Csontárnyék. – Kapaszkodj!

Kai és Csontárnyék elérték a kanyart. A fiú érezte, ahogy a sárkány erős izmai dolgoznak alatta, és még Csontárnyék gondolatait is érzékelte – a szívdobogását, a futás örömét, az érzést, hogy ezt bármeddig tudná csinálni. Kai képes volt arra, hogy mindezt érezze, mert ő is sárkánylátó volt, mint a barátai. Csontárnyék az ő sárkánya, Kai pedig Csontárnyék embere volt.

A fiú és a sárkány kiértek a kanyarból, és egyenest előre törtek. A szél összeborzolta Kai rövid, fekete haját, és barna szeme csillogott, ahogy felnevetett. A föld rázkódott a talpuk alatt, és Kai észrevette, hogy Sziklazúzó mindjárt utoléri őket. A gigantikus sárkány gyorsabb volt a pálya egyenes szakaszain, ahol hosszú lábainak szinte meg se kottyant a nagy távolság. Előttük ott volt a következő akadály. Csontárnyék egy kicsit lelassított.

– Készen állsz? – dörmögte a sárkány.

Kai erősen kapaszkodott, a sárkány behajlította a hátsó lábait, és átszökkent az akadály felett, majd szinte zökkenőmentesen ért földet. A hátán a fehér, bőrszárnyai csukva maradtak – mint a legtöbb sárkány, Csontárnyék is tudott repülni, de ez egy futóverseny volt. Kai érezte a puffanást a háta mögül, ahogy Sziklazúzó is sikeresen átugrotta az akadályt. Hallotta Erin bömbölését, így tudta, hogy pont mögöttük vannak, de már közeledtek a következő fordulóhoz. Csontárnyék, aki sokkal fürgébb volt, élesen bedőlt a kanyarban, és sikerült lehagynia a nagyobb sárkányt.

Sziklazúzó megint felzárkózott a harmadik egyenesen, és az utolsó kanyar felé igyekezett. Kai tudta, hogy az óriási sárkány elfáradt – nagy, rózsaszín nyelve kilógott a szájából, mint egy kutyának. Már csak húsz méter volt hátra, és Csontárnyék épphogy vezetett. Kai biztos volt benne, hogy ha elérik az utolsó kanyart, a sárkányának még lesz ereje az utolsó sprintre.

Erin valamit belekiabált Sziklazúzó fülébe, és a nagy sárkány bólintott. Elkezdett oldalra dőlni, egyenesen Csontárnyék irányába. Kai riadtan pillantott rá.

– Hé! – kiáltotta.

Tíz méter volt az utolsó kanyarig, és Sziklazúzó vészesen közeledett, szinte már el is érte őket. Öt méter…

– Hó! – kiáltott fel hirtelen Kai, és meghúzta a szíjat.

Csontárnyék azonnal lassított. Erin és Sziklazúzó ujjongva száguldottak el mellettük a kanyarban. Most már tényleg ők vezettek, és Csontárnyék elvesztette lendületét. Felgyorsított, ahogy az utolsó egyenes szakaszra értek, és majdnem utol is érte a nagy sárkányt, de Sziklazúzó kinyújtotta a hosszú nyakát, így ő „lépte” át a célvonalat először.

– EZ AAAAAZ! – ujjongott Erin. Sziklazúzó egy hatalmasat üvöltött.

Mögöttük Kai és Csontárnyék teljesen lelassítottak, aztán megálltak. Kai lecsúszott a sárkány hátáról, és megpaskolta.

– Sajnálom, Csont – mondta bánatosan mosolyogva. – Ha nem lassítunk a kanyarban, akkor összeütköztünk volna Sziklazúzóval.

Csontárnyék megrázta nagy, fehér fejét.

– Hiszen előttük voltunk – felelte halkan. – El kellett volna engedniük minket.

– Tudom – válaszolta Kai –, de nem akartam kockáztatni. Amúgy is jót versenyeztünk, még ha nem is nyertünk, igaz?

Csontárnyék kuncogott, és Kai vállához érintette a fejét.

– Persze! – értett egyet. – Bár nem vagyok biztos benne, hogy Grodin alkancellár is egyetért…

Kai felnézett, és látta, ahogy két felnőtt közelít nagy léptekkel. Grodin alkancellár szürke ruházatot viselt, szemöldökét zordan összevonta. Mellette Dézi, aki közelharcot és önvédelmet tanított az akadémián, vidáman, rugalmas léptekkel érkezett. A szokásos derűs-sárga nadrágja még inkább világított Grodin nyomott-szürke talárja mellett.

– Fiú! – csattant fel Grodin, miközben Kai felé bökött az ujjával. – Ez meg mégis mi volt?

Kai zavartan pislogott.

– Öö… Hát, uram, nem akartam…

– Lefékeztél – mondta Grodin élesen. – Az élen voltál, és lefékeztél! – Grodin csalódottan összehúzta a szemöldökét. – Tudod, ez nem csak egy játék. Az a célja ezeknek a versenyeknek, hogy megtanuljátok, hogyan álljatok helyt éles szituációkban. Gondolod, hogy amikor igazi veszélyben vagy, a kedvesség majd kihúz a pácból? Na?

Kai megrázta a fejét.

– Nem, uram.

– „Nem, uram” – ismételte nyersen Grodin. – Reménytelen.

Dézi vigyorgott mellette.

– Ó, nem volt ez azért olyan rossz! Igazán ügyesen versenyeztél, Kai, és Csontárnyék, te pedig szépen vetted azokat a kanyarokat.

Dézi az alkancellárra pillantott, és kacsintott egyet, megmosolyogtatva ezzel Kait. Grodin felsóhajtott.

– Na jó – mondta idegesen, és intett a kezével –, mára ennyi elég volt. Rakjátok el a hevedereket, ezúttal rendesen!

Kai és Csontárnyék visszament a gyakorlótérre. Előttük Erin győzelmi táncot lejtett, Sziklazúzó pedig nagy, felvágós léptekkel haladt mellette, hatalmas szájával megállás nélkül vigyorgott.

– Tényleg jó verseny volt – mondta Csontárnyék, miközben sétáltak visszafelé.

– Igen – sóhajtott Kai.

Bár jó lett volna nyerni is, gondolta magában.

VACSORA

Kai óvatosan összehajtotta a sárkánya hevederjét, és beletette a ládák egyikébe, amelyek a gyakorlótér mellett sorakoztak. Erin a sajátját hanyagul szanaszét hagyta, de Kai azt is gondosan rendbe rakta, mielőtt elment volna vacsorázni a legjobb barátjával, Tommal.

– Ez aztán jó verseny volt! – mondta Tom, aki harmadikként ért célba a sárkányával, Vasbőrűvel. Tom magasabb és nagyobb volt Kainál, és apja kovácsként dolgozott, így a fiú is széles vállú és erős volt, miközben Kai inkább vékonynak számított. Vasbőrű hatalmas testét mély rozsdavörös árnyalatú pikkelyek fedték, és narancsszínű tűzcsíkok futottak végig a hátán. Ő és Tom személyiségükben is hasonlítottak – mindketten hűséges védelmezők voltak.

– Kaptál egy kis fejmosást Grodintól, mi? – kérdezte Tom.

Kai megvonta a vállát. Nem igazán zavarta, hogy veszített. Sok ember gyorsan felkapta a vizet, de Kai képes volt arra, hogy csak hagyja, hogy a dolgok megtörténjenek, és ne mérgelődjön rajtuk feleslegesen.

– Nem volt olyan vészes – felelte.