A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bibliotherapy: The Healing Power of Reading

Copyright © Bijal Shah, 2024

First published in Great Britain in 2023 by Piatkus

All rights reserved.

Gyógyító olvasás © Partvonal Könyvkiadó, 2025

Magyar fordítás © Etédi Péter, 2025

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Kertész Edina

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978 963 609 178 1

Amitnak, Ariannának és Roshannak, igaz szeretettel.

Ajánlom ezt a könyvet az olvasóknak, éljenek bárhol a világon. Nyisson e könyv új ajtókat a megértésre és a gyógyulásra.

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Előszó

Hogyan használjuk ezt a könyvet?

Első rész: Biblioterápia Bevezetés

1. Egy új terápia felfedezése

2. Mi a biblioterápia, hogyan és miért működik?

Második rész: Biblioterápiás utazások

3. egy biblioterapeuta gyógyulásának útja

4. Tatyana

5. Tessa

6. Annette és David

7. Savannah

8. Shanice

9. Reena, Devi, Deborah és Amee

10. Leo

Harmadik rész: Az irodalmi alkotások kiválasztásának művészete

11. A könyv kiválasztása

12. Könyvajánlások A-tól Z-ig

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

A szerzőről

Jegyzetek

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Legyen ez a könyv mindazoké, akik – hozzám hasonlóan – az irodalomhoz valaha is megnyugvást, gyógyulást, támaszt, megértést (mi több, átalakulást) keresve fordultak.

A klienseim védelme érdekében a könyvben szereplő minden egyes történetet úgy alakítottam, hogy – bár azok valós eseteken és esetmegbeszéléseken alapulnak – a hozzám fordulók közül valós személyként senki nem azonosítható, sőt, az esetleírásokban számos irodalomterápiás kliensem különféle vonásait gyúrtam össze egyetlen személyiséggé. Ez nemcsak a személyiségi jogok megóvása érdekében volt szükséges, hanem azért is, hogy bizonyos pszichológiai igazságokat és szakmai szempontokat érvényesíthessek.

ELŐSZÓ

A könyveket használhatjuk tanulásra, szórakozásra, menekülésre, de terápiás eszközként arra is, hogy általuk másokhoz kapcsolódjunk. Az irodalom a szavak csendes árján lehetőséget kínál, hogy fiktív szereplőket barátainkká fogadjunk, akik olykor tökéletesebbek is, mint a valódi, hús-vér barátaink. Ez részben annak köszönhető, hogy a könyv képzelt alakjainak érzelmeihez és gondolataihoz korláttalanul és szüntelenül hozzáférünk, így olyan közvetlen, intenzív és bizalmas kapcsolatba kerülünk velük, amelyre egy mégoly mély családi vagy baráti kapocs esetén sincs módunk. Az olvasó és a karakter között kialakuló kapcsolat az úgynevezett celebhatást idézi, amikor is úgy érezzük, hogy olyan mély kötődés alakul ki a híresség és köztünk, mintha személyesen ismernénk őt. Gondoljunk csak arra a megdöbbentő felismerésre, amelyre Anne Elliot jut Jane Austen Meggyőző érvek című regényében:

„– Az utolsó órák persze igen gyötrelmesek voltak – válaszolta Anne –, de amikor a gyötrelemnek vége, az emléke gyakran kellemessé válik. Az ember nem szeret egy helyet kevésbé azért, mert baj érte ott, legfeljebb csak akkor, ha csupa bajban, kizárólag bajban lehetett része…”1

Ezek a szavak egybecsengenek az olvasó gondolataival. A múltbéli szenvedés fájdalma gyakorta csak apró lábjegyzetté válik bennünk, a jelentősége alábbhagy, és az ereje megfogyatkozik. Austen megfigyelése rendkívül pontos: olvasóként arra eszmélünk, hogy azonosulunk a gondolataival, és a saját tapasztalatainkat fedezzük fel a szavaiban. Másrészt, ha eddig még soha nem tapasztaltunk ilyen fájdalmat és szenvedést, az olvasás révén átélhetjük ezeket az érzéseket. Ha osztozunk Anne fájdalmában és örömében, úgy érezzük, hogy bizalmas ismerősünkké válik. Amikor mások szenvedéséről olvasunk, egyúttal az emberi viselkedés szélsőséges formáit is jobban megértjük – képesek vagyunk átélni és megélni a végletes kegyetlenség megnyilvánulásait, amint azt például Anna Frank naplójában vagy Margaret Atwood A szolgálólány meséje című könyvében láthatjuk. E könyvek empatikus olvasása révén megérthetünk másokat, hiszen felismerjük fájdalmukat, szenvedésüket, különféle tapasztalataikat. E folyamat során a fájdalmas érzések révén hozzájuk kapcsolódunk, feltárjuk önnön érzelmeinket, és még katarzist is átélhetünk. Irodalomterapeutaként megfigyeltem, hogy az olvasás révén bizalmas viszonyba, szoros kapcsolatba kerülhetünk hőseinkkel, kialakulhat bennünk az az érzés, hogy megértenek minket, és ez már önmagában is gyógyító erejű. A könyvek összekapcsolnak másokkal, olyan emberekkel, akikkel egyébként nem találkoznánk a mindennapokban, empatikus készségeink kibővülnek, és nagy biztonsággal egy olyan virtuális világba merülhetünk, amely sokszor „valószerűbbnek” tűnik, mint a tényleges élethelyzetünk.

Az irodalom sokrétű terápiás haszna évszázadok óta ismert, ám a „biblioterápia ” kifejezést először csak 1916-ban használta Samuel Crothers amerikai esszéista.2 Crothers meg volt győződve arról, hogy a regényolvasás egy sokkal hozzáférhetőbb módja a terápiának, és bizonyos páciensek esetén teljességgel helyettesítheti akár még a pszichoanalízist is, amely a 20. század elején mint a terápiás kezelés legújabb módszere jelent meg. A széles körben a pszichoanalízis atyjának tekintett Freud számára sem volt ismeretlen az irodalomterápiában rejlő lehetőség, és úgy vélte, hogy a terápia hasznos eszköze lehet az irodalom, hiszen módot nyújt a pácienseknek arra, hogy feltárják tudattalan vágyaikat és motivációikat. Creative Writers and Day-Dreaming (Kreatív írók és álmodozók)3 című esszéjében az íróra a terapeutával egyívásúként tekint, aki képes arra, hogy irányítson, és segítsen minket érzelmeink feldolgozásában, ennélfogva mélyebb önismerethez és tisztánlátáshoz segíti az olvasót.

A szépíró fantáziabirodalmat teremt, amelyet nagyon komolyan vesz – vagyis amelybe nagy mennyiségű érzelmet visz –, ugyanakkor élesen elválasztja azt a valóságtól. Az átlagember ezzel ellentétesen viselkedik: a fantáziának kicsiny jelentőséget tulajdonít, ugyanakkor pedig a dolgokat olyannak akarja látni, amilyenek azok a valóságban. Ilyeténképpen az író abban a helyzetben van, hogy átfogóan szemlélheti az emberi elmét, amely az ő számára meglehetősen ellentmondásos struktúrának tetszik. Bepillantást nyer annak gyermekes természetébe, az alkotóelemek közötti konfliktusokba, és abba a módba, ahogy az ego feloldja ezeket a konfliktusokat. Tud arról, milyen változatos módokon dolgozza fel az elme a szeretetet és a gyűlöletet, a csalódást és a szenvedést, és be tudja mutatni, ezek a tapasztalatok miképpen alakíthatók át szépséggé vagy éleslátássá. Röviden szólva, rábízhatjuk magunkat az íróra, hogy elvezet minket elménk mélyebb megértéséhez, és átsegít minket érzelmi megpróbáltatásainkon.

A biblioterápiára akkor bukkantam rá, amikor elmélyültem a pszichodinamikus tanácsadás tanulmányozásában, és ez roppant erejű felismerésnek bizonyult a számomra.

Ezt követően az irodalom központi szerepre tett szert az összes terápiás foglalkozásomon, innen pedig egyenes út vezetett jelenlegi terápiás gyakorlatomhoz és irodalomközpontú konzultációimhoz. Azoknál a pácienseimnél, akik magukévá tették a terápiás olvasás gyakorlatát, figyelemreméltó változásokat tapasztaltam – akár a magánéletükben, akár a hivatásuk gyakorlásában. Nagyon is helyénvaló tehát, hogy az irodalom révén bekövetkezett gyógyulásuk történetéről beszámoljak a könyvemben. Szeretném beavatni olvasóimat az irodalomterápiás folyamat rejtelmeibe, és meg szeretném mutatni, hogy az emberi kapcsolatok kiteljesítése, a gyógyulás érdekében nézetem szerint milyen könyvek a leghasznosabbak.

Biblioterapeutaként és biblioterápiás kliensként szerzett tapasztalataimat felhasználva be kívánom mutatni, hogy terápiás módszerként miként fejlődött ki a biblioterápia elmélete és gyakorlata. Az évszázadok során jelentős szerepet játszott ebben a folyamatban az antik görögség, Michel de Montaigne, William Wordsworth, George Eliot, Freud, a két világháború több kórházi könyvtárosa, legújabban pedig a tudomány nem egy képviselője.

E fontos történet révén megérthetjük a biblioterápia fejlődéstörténetét és elvi alapjait. Fel fogjuk tárni, önnön gyógyulási folyamatomban milyen szerepet játszott az irodalom – egy kenyai ortodox dzsain4 közösségből indulva eljutottam oda, hogy a könyvekben kerestem vigaszt és megnyugvást, aztán már pszichológusként felfedeztem a biblioterápiát, és kialakítottam a saját irodalomterápiás gyakorlatomat. A klienseim történetét is megvizsgáljuk, és megnézzük, az irodalom segítségével miként gyógyultak meg, ennek révén pedig reményt, hitet és inspirációt kívánunk nyújtani minden olvasómnak. Ezek a beszámolók olyan témákat dolgoznak fel, mint a veszteség, a gyász, a depresszió, az anyaság, a faji és nemi önazonosság, a sajátos kognitív funkciók, a kapcsolati nehézségek, és mindezek révén feltárjuk, miként lehet hasznunkra a biblioterápia a megpróbáltatást jelentő komplex élethelyzetekben.

Az irodalommal való kapcsolatunk a legbensőbb sajátunk, mert a könyvek egyedülálló módon képesek tükrözni legmélyebb szükségleteinket és törekvéseinket. Úgy érezzük, hogy látnak, meghallgatnak és megtartanak bennünket. Hasznosítsuk ezt az egyedülálló képességet, és használjuk arra a biblioterápia gyakorlatát, hogy irányítson, kiokosítson és végül átalakítson minket.

HOGYAN HASZNÁLJUK EZT A KÖNYVET?

Könyvemet három részre osztottam: Első rész – Biblioterápia, bevezetés; Második rész – biblioterápiás utazások; Harmadik rész – Az irodalmi alkotások kiválasztásának művészete.

Az első részben elmagyarázom, mi is a biblioterápia, hogyan fejlődött az évezredek folyamán, és én hogyan kezdtem el foglalkozni vele.

A második részben a könyvekkel kialakult kapcsolatomról szólok, és arról, hogy ez miként formált azzá, aki ma vagyok. Esettanulmányokat is megosztok olvasóimmal – minden egyes fejezetben más és más páciens történetét mesélem el, mégpedig azért, hogy illusztráljam, miként lehet a biblioterápiát a legkülönbözőbb félelmek és aggodalmak kezelésére alkalmazni. Minden fejezet végén személyre szabott olvasmánylistát közlök, valamint az alkalmazott biblioterápiás és kiegészítő terápiás technikákat. Olyan gyakorlatokat is csatolok, amelyek segítségével olvasóm otthon is alkalmazhatja ezeket a technikákat.

A harmadik részben azt írom le, hogy miként állíthatja össze saját, gondosan megválogatott olvasmánylistáját, és téma szerinti csoportosításban, ábécé sorrendben könyveket kínálok, amelyek referenciaként szolgálhatnak, amikor összeállítja a saját listáját. Az ajánlott listában szerepelnek szépirodalmi, tényirodalmi és lírai művek, a legkülönbözőbb műfajokban.

ELSŐ RÉSZ
Biblioterápia
Bevezetés

1. EGY ÚJ TERÁPIA FELFEDEZÉSE

„Ha azt szeretnéd, hogy a fej és a test jól legyen, először a lelket kell meggyógyítanod; ez az első lépés. És a gyógyításnak, kedves ifjú, bizonyos varázsigékkel kell megtörténnie, és ezek a varázsigék szép szavak.”

PLATÓN: CHARMIDES

Augusztusban születtem, ahogy a fiam és a nagyapám is. Ez a hónap számomra mindig is a varázslat hónapja volt – pedig egyáltalán nem is vagyok babonás. Ez az a hónap, amikor új, izgalmas véletlenek, váratlan egybeesések történtek, és egész egyszerűen ekkor esett meg életem néhány legboldogabb pillanata. Valahogy mindig az isteni közbeavatkozás időszakának tartottam, és nem volt más 2007 augusztusa sem. Élénken emlékszem a megvilágosodásra, amelyet abban a hónapban éltem meg, amikor e könyv ötlete kicsírázott.

Kevés olyan megrendítő felismerés van, amely mellett minden más elhalványul – ezek azok a pillanatok, amelyek váratlanul érnek, és izgalmassá, csodákkal telivé teszik az életet.

Virginia Woolf regényíró tökéletesen megfogalmazza ezt az érzést egy 1917-ben kiadott esszéjében, amelyben azt írja: „bizonyos pillanatok kiszakadnak a jellegtelen sokaságból, a dolgok rejtelmes módon megmagyarázhatatlan jelentőségű kombinációvá állnak össze, és feltartóztatják azokat a gondolatokat, amelyek hirtelen, legalábbis a gondolkodó számára, szinte fenyegetően telítődnek jelentéssel”.

Amikor tanácsadónak tanultam, a képzésem egyik előfeltétele az volt, hogy nekem is terápiára kellett járnom. Egy konkrét ülés még mindig élénken él bennem, mert ez volt az első alkalom, amikor megnyíltam egy gyermekkori traumatikus élményemről. Emlékszem, a terapeutám kis, virágos irodájában ültem egy kényelmes, kék fotelben az ablak mellett. Nyári nap volt, a napfény cirógatta a bőrömet, békesség és melegség járt át. A nyugodt légkörben arról kezdtem beszélni, hogy gyermekként csapdába estem, és annak a napnak a félelme egész felnőttkoromban végigkísért. Már pusztán az emlék felelevenítése olyan tüneteket váltott ki, amelyek a poszttraumás stressz jellegzetességeit mutatták: hirtelen felvillanó emlékek, pánikroham, túlreagálás és az irracionális érzés, hogy nincs kiút. Elárasztottak azok az érzések, amelyeket gyermekként nem tudtam feldolgozni, és könyvekhez fordultam menedékként. Az olvasás révén sikerült megszabadulnom a fájdalmamtól, és ez lett az eszközöm arra, hogy kizárjam a külvilágot, amikor rosszra fordultak az élet dolgai.

Aznap korábban, mielőtt találkoztam volna a terapeutámmal, Hanya Yanagihara Egy kis élet című regényét olvastam, amely szerelemről és barátságról, valójában azonban a gyermekkori trauma örökségéről szól. A főszereplőt, Jude-ot már nagyon fiatal korától kezdve bántalmazzák, és az ebből fakadó trauma egész felnőttkorát beárnyékolja. Jude története azért érintett meg, mert bár az ő tapasztalatai nem tükrözték az enyéimet (az én riadalmam egyszeri eset volt, és semmiben sem hasonlított arra, ami Jude-dal történt), mégis, hasonlóan hozzá, én is magamban hordoztam a gyermekkori félelmet és fájdalmat. Időről időre azon kaptam magam, hogy a múltat újraélem a jelenben.

Amikor egy valamelyest is fenyegető helyzettel szembesültem, legbelül azonnal ismét négyévessé váltam: úgy éreztem, csapdába estem, és tehetetlenül rettegtem. Annak a pillanatnak a traumája még évekig rezonált bennem, és testileg-lelkileg egyaránt megviselt. Olyan emberré váltam, aki kétségbeesetten próbált mindenkinek megfelelni, és teljességgel konfliktuskerülő lettem – már önmagában a konfliktus gondolatától kellemetlenül éreztem magam. Könnyebb volt engedni és „kedvesnek” lenni a békesség fenntartása érdekében, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy elhallgattattam a saját hangomat, és figyelmen kívül hagytam a saját szükségleteimet.

Erről az emlékről soha nem beszéltem senkinek, egészen addig, amíg elém nem tárult – az Egy kis élet lapjain:

A doktor azonban valamit soha nem értett meg vele kapcsolatban: azt, hogy optimista. Minden hónapban, minden héten úgy döntött, hogy kinyitja a szemét, és leél még egy napot ebben a világban. Akkor is ezt tette, amikor olyan szörnyen érezte magát, hogy a fájdalom mintha egy másik állapotba vitte volna, egy olyanba, ahol minden, még a múlt is – amit olyan nagyon el akart felejteni –, összemosódott szürke akvarellképpé távolodott. Akkor is így döntött, amikor előtoluló emlékei elözönlötték, ellepték minden gondolatát, amikor igazi erőfeszítés, igazi koncentráció kellett ahhoz, hogy az élethez pányvázza magát, hogy ne legyen úrrá rajta a tomboló kétségbeesés és szégyen. Akkor is így döntött, amikor annyira kimerült volt a próbálkozástól, amikor az ébren és életben maradáshoz olyan sok energia szükségeltetett, hogy ágyban kellett feküdnie és okokon gondolkodnia, hogy miért keljen fel egyáltalán, miért próbálkozzon újra…5

Most az emlék ott lebegett a könyv lapjain. Nem tudtam, mihez kezdjek vele. Annyit tudtam csak, hogy mélyen együttérzek Jude-dal, és ugyanakkor magammal is – ez olyasmi volt, amit korábban nem tapasztaltam. Most először másként tekintettem magamra. Mindent leírtam a naplómba, és elvittem a terapeutámhoz.

– Poszttraumás stressz szindróma, PTSD – mondta az orvosom. – Van egy feldolgozatlan traumája. Nem meglepő, hogy a könyv előhozta a gyermekkori traumái emlékeit. A művészetnek, és ebben az esetben az irodalomnak különös képessége van arra, hogy ezeket az emlékeket előhívja. A könyv biztonságos térként szolgálhat, ahonnan az ember távolról vizsgálhatja önmagát, mivel lehetőséget ad arra, hogy mások tapasztalatain keresztül jobban megértse saját személyiségét. Végül is mindent, amit feldolgozunk, a saját élményeink szűrőjén keresztül értelmezünk. – Szünetet tartott, várta, hogy reagáljak a szavaira.

Csendben maradtam. Többet akartam tudni, tanulni.

– Ismeri Epizelus történetét? – kérdezte.

– Nem – feleltem kíváncsian. – De szeretném megismerni.

– Epizelus – magyarázta – athéni katona volt, aki vitézül harcolt a marathóni csatában.6 Különös módon – bár a csatában egyetlen sebesülést sem szerzett – azt jelentették róla, hogy hirtelen elvesztette a látását. Soha nem nyerte vissza a szeme világát, és amikor megkérdezték tőle, hogyan vakult meg, felidézett „egy hatalmas harcost, az egész pajzsát beterítő óriási szakállal, aki ott állt fölötte; de aztán a kísérteties hasonmás-jelenség arrébb lépett, és a mellette lévő embert döfte le” Úgy képzelte, hogy a fantom áthatolt a testén, és ezért vesztette el a látását.

Legyen szó kortárs regényről vagy egy ókori görög katona beszámolójáról, azon kaptam magam, hogy mélyen átérzem a főszereplők PTSD-élményeit. Vagy talán épp fordítva – a főszereplők érezték át az én helyzetemet, és jóváhagyólag rábólintottak saját tapasztalatomra mint vizsgálatra és feldolgozásra érdemes történetre. Ez a szépirodalom egyik szuperképessége: hogy együtt tudunk érezni másokkal, és mások is együtt tudnak érezni velünk. Steven Pinker pszichológus és bestsellerszerző Az erőszak alkonya: hogyan szelídült meg az emberiség? című könyvében kifejti, hogy a társadalom a felvilágosodás idején vált képessé a megnövekedett empátiára, és ez bizonyos mértékig összefügg a regények térnyerésével, különösen az olyan brit levélregények sikerével, mint például Samuel Richardson Clarissa és Pamela című művei. A levélregény a szereplők leveleinek, kommentárjainak, naplóbejegyzéseinek a formájában szól az olvasóhoz, lehetővé téve a több nézőpontot, a realista és a bensőséges hangnemet. Egyedi hozzáférést biztosít a szereplők legbensőbb gondolataihoz és érzéseihez. Érzelmileg jobban kapcsolódhatunk a főszereplőhöz vagy az elbeszélőhöz, így jobban megérthetjük motivációikat, félelmeiket és vágyaikat. A társalgó stílus hitelesebbnek és realisztikusabbnak tűnik, miközben a több nézőpont lehetővé teszi, hogy a történetet vagy az eseményeket különböző szemszögekből lássuk, így teljesebb képet kapunk a narráció ívéről és a szereplők közötti kapcsolatok dinamikájáról. Ez tovább mélyíti érzelmi bevonódásunkat a történetbe, miáltal még inkább együttérzünk a szereplőkkel, és megmerítkezünk élményeikben.

Ezen az ötleten elgondolkodva eszembe jutott két regény, amelyek bár nem levélregények, különösen közel álltak hozzám. Az első George Eliot Büszkeség és ártatlanság című regénye, amelyet tinédzserként olvastam, és mély kapcsolatot éreztem a főhősnővel, Maggie-vel, aki folytonosan szigorú bátyja elismerését kereste. Másodszor, eszembe jutott Konsztantyin Levin is Lev Tolsztoj Anna Karenina című művéből, aki intenzíven azon töprengett, mi ad értelmet az életnek. Hihetetlenül megnyugtatónak és vigasztalónak éreztem e tragikus, mégis mélységesen emberi történeteket. Olyan volt, mintha az ő élményeik révén a saját fájdalmaimnak szolgáltattam volna igazságot, miáltal a szorongásaim enyhülni és gyógyulni kezdtek. Felszabadító érzés volt.

Miközben ezen a három regényen gondolkodtam, rájöttem, hogy a szépirodalom hatására azokkal a sötétebb, bonyolultabb érzelmeimmel is képes vagyok szembesülni, amelyektől a saját valóságomban elzárkóztam. Vajon azért volt ez így, mert olvasás közben én irányíthattam a dolgokat? Én dönthettem el, mikor teszem le a könyvet, és talán ettől biztonságban éreztem magam. Minél többet gondolkodtam ezen, annál inkább úgy éreztem, hogy az olvasás kezd hasonlítani a terápia bizonyos elemeire: kapcsolat alakul ki valakivel, akivel meglehetős biztonságban érzem magam ahhoz, hogy feltárjam legbensőbb gondolataimat és érzéseimet, ugyanakkor pedig ott a lehetőség, hogy visszavonuljak, ha mindezt túl soknak érzem. Megfogalmazódott bennem a sejtés: lehetséges, hogy a szöveg és az olvasó közötti irodalmi kapcsolat terápiás jellegű?

Ahogy ezen tűnődtem, sürgető késztetést éreztem, hogy többet tudjak meg az irodalom mint terápiás eszköz témájáról, így amint hazaértem a terápiás ülésről, rákerestem az „irodalom mint terápia” kifejezésre. Találtam egy meghatározást Debbie McCulliss egyik írásában, amely a Journal of Poetry Therapy című folyóiratban jelent meg Biblioterápia: történelmi és kutatási aspektusok címmel, és azonnal rákattintottam.

A biblioterápia két görög szó, a biblion (könyv) és a therapeia (gyógyítás) kombinációjából származik. A biblioterápia kifejezést 1916-ban alkotta meg Samuel McChord Crothers unitárius lelkész és esszéista. Kezdetben a kifejezéssel azt az irodalmat jelölték, amelyet mentális betegségekkel küzdő emberek tanácsadásában alkalmaztak. A biblioterápia legkorábbi formális meghatározása a Dorland’s Illustrated Medical Dictionary 11. kiadásában jelent meg, 1941-ben. 1961-ben a Webster’s Third New International Dictionary definícióját magáévá tette az Amerikai Könyvtárosok Szövetsége (American Library Association, ALA): „válogatott olvasmányok használata terápiás kiegészítőként az orvostudományban és a pszichiátriában, valamint személyes problémák megoldásában való útmutatás irányított olvasás bevonásával”.

Izgatottan és a kíváncsiságtól hajtva belevetettem magam a netes keresésbe. A terápiás irodalmat gyakran támogató vagy kiegészítő pszichoterápiának tekintették. Könyvszeretőként ez zene volt füleimnek. Még mélyebbre akartam merülni, abba a csodavilágba, ahol az irodalmi világ teljes érzelmi gazdagsága magával ragadhat. Az olvasás mindig is katartikus élmény volt számomra, de most már nevet is tudtam adni annak a képességének, hogy segít feldolgozni az érzelmeimet: biblioterápia. Kedvtelve ízlelgettem a szót. A következő néhány napban publikációkat és tanulmányokat olvastam, és olyan szakmai értekezéseken rágtam át magam, amelyek az irodalom terápiás eszközként való alkalmazását vizsgálták, és elmerültem a gyakorlati alkalmazás gazdag történetében. Tudtam, hogy valami különlegesre bukkantam, és hirtelen türelmetlen vágy ébredt bennem, hogy ezt másokkal is megosszam, akik szintén profitálhatnak belőle, és az olvasás gyógyító erejének köszönhetően jóra fordulhatnak a dolgaik.

A BIBLIOTERÁPIA RÖVID TÖRTÉNETE

Ez a rész a biblioterápia kialakulását tárgyalja, és időrendi sorrendben vizsgálja a biblioterápia korai és modern úttörőinek munkásságát.

Az általam kifejtett elgondolások és történeti áttekintés egy részét dr. Kelda Green kutatása inspirálta, akivel 2020-ban készítettem interjút egy cikk megírásához. Dr. Green kutatásai, amelyek doktori értekezésének részeként készültek a Liverpooli Egyetem Olvasás, Irodalom és Társadalom Kutatóközpontjában, a terápiás olvasás újragondolására összpontosítottak. Ebben a részben dr. Green néhány gondolatát szintetizálom saját kutatásaimmal.

Az antik görögök

A biblioterápia vagy irodalomterápia gyökerei egészen az ókori görögökig vezethetők vissza, akik a mai könyvtáraktól lényegileg nem különböző könyvtárakat építettek. Hatásuk a nyelvre, politikára, oktatásra, filozófiára, tudományra, irodalomra és művészetekre a mai napig érezhető, ami a tanulás iránti elkötelezettségükről tanúskodik. Valójában a görögök úttörő szerepet játszottak számos irodalmi műfaj, köztük a költészet, a színház és a regény fejlődésében7, melyek mindegyike a terápiás irodalom alapjait képezi. Például a nagy filozófus Arisztotelész azt állította, hogy a tragédia egy olyan művészeti forma, amelynek az a célja, hogy cselekmény, jellem és nyelv révén érzelmeket váltson ki a közönségből, végül pedig katartikus élményt nyújtson8. Arisztotelész a belső önvizsgálat és az önismeret fontosságát is hangsúlyozta, amelyek a terápiás olvasás alapvető részei. A terápiás olvasáshoz feltétlenül szükséges, hogy megfigyeljük gondolatainkat és érzelmeinket: azok értelmezése és feldolgozása nélkül nem érhető el a megértés és a gyógyulás.

Seneca és a sztoikusok egy évszázaddal Arisztotelész után jelentek meg. A sztoicizmus egy ókori görög és római filozófiai iskola, amely az i. e. 3. század elején alakult ki, és az élet bizonytalanságainak, valamint a szerencsétlenség és a szenvedés elkerülhetetlenségének belátására fejlődött ki. A sztoicizmus elvrendszerének megértése és az arról alkotott tudásunk nagyrészt három gigász írásaiból származik: Seneca, Epiktétosz és Marcus Aurelius.

A sztoikusok úgy vélték, hogy erényesen kell élnünk, fontos felismernünk, hogy mire van befolyásunk, és tudomásul kell vennünk, hogy mi az, amin nem tudunk változtatni. A sztoicizmus a logika, az értelem és az etika elveire épül. Önfegyelem, tisztesség és az elme szilárdsága révén elkezdhetünk tisztán és elfogulatlanul gondolkodni, hogy megszabaduljunk az olyan negatív érzelmektől, mint a harag, az irigység és a féltékenység, függetlenül attól, milyen nehéz körülményekkel szembesülünk. A gondolatainkhoz társított ítéletünk és véleményünk váltja ki ezeket a negatív érzelmeket, és ez vezet a szenvedéshez (pathos). Ahogy Epiktétosz írta: „Az embereket nem maguk a dolgok nyugtalanítják, hanem az azokról alkotott véleményük”.

Ezt a megközelítést tette magáévá a beszélgetésen alapuló modern terápia, és főleg a kognitív viselkedésterápiának (cognitive behavioural therapy, CBT) lett ez az alapja. A CBT beszélgetésterápia, amelyet Albert Ellis pszichológus és Aaron T. Beck pszichiáter fejlesztett ki. A terápia azt vizsgálja, hogy gondolataink miképpen befolyásolják érzelmeinket és testi érzeteinket. Beck és Ellis leírták, hogyan alkalmazták a sztoicizmust az érzelmek ABC-modelljének kidolgozásához, amely a Jules Evans Philosophy for Life című munkájában kifejtett CBT alapját képezi: „Történik egy esemény (A); amelyet értelmezünk (B), majd az értelmezésünknek megfelelő érzelmi választ adunk rá (C). Ellis a sztoikusokat követve úgy véli, hogy megváltoztathatjuk érzelmeinket, ha megváltoztatjuk gondolatainkat vagy véleményünket az adott eseményről”.

A sztoicizmus jelentős mértékben áthatja a nyugati gondolkodást és irodalmat, és a tanításai vigaszt, gyógyulást és tisztánlátást kínálnak.

Michel de Montaigne

A 16. századi francia író és filozófus, Michel de Montaigne szintén a terápiás irodalom egyik kiemelkedő alakja. Arról volt ismert, hogy esszéiben őszinte és éleslátó megfigyeléseket tett az életéről, és az élet mibenlétének önelemző vizsgálata révén arra ösztönözte olvasóit, hogy megfontolják saját élethelyzetüket és nézőpontjukat. 107 esszét írt, amelyek az emberi lét kérdéseit kutatták: foglalkozott a szeretteink elvesztése fölött érzett fájdalmunkkal, az emberi gyarlóság elfogadásával, de írt hétköznapibb dilemmákról is, mint például arról, hogy miként kerüljük el a felesleges vitákat szeretteinkkel, hogyan vidítsunk fel valakit, vagy, hogy miképpen lehet udvariasan távozni. Stílusa, amely bensőségesebb9 és társalgóbb volt, mint a tipikus esszéstílus, „személyes esszé” néven vált ismertté, és ő lett ennek az írásmódnak az egyik úttörője. Montaigne számára a személyes esszé az önvizsgálat eszköze volt, amelyben az írás segítségével nehéz kérdéseket tudott feldolgozni, és eljutott a megértésig is.

Ma ezt a folyamatot emlékiratokban és személyes esszégyűjteményekben látjuk megvalósulni, amelyek az önvizsgálat és megfigyelés elfogadott megjelenési formáivá váltak. Az ilyen művek az önazonosság vizsgálatának kincsestárát kínálják: kik vagyunk, hogyan kellene élnünk, mi értékes a számunkra? Az élet sokféle perspektívája és rejtélye található meg itt. Az emlékiratíró vagy az elbeszélő általában egy személyes problémával vagy kritikus élethelyzettel kezd, amely gyakran konfliktushoz vagy szenvedéshez kapcsolódik. A szerző végigvezet minket az érzésein és a gondolatain, és végül eljutunk a katarzishoz, a felismeréshez és az átalakuláshoz.

Montaigne nyílt szívvel, őszintén és hitelesen feltárt univerzális témáira ma is rezonálnak az olvasók, és meghitt vizsgálódása életben tartja írásainak terápiás varázsát.

Wordsworth

Wordsworth, „a gyógyító költő”, szintén vigaszt merített a sztoikusokból, és a sztoikus bölcsesség10 éppúgy a sajátjává lett, mint a Montaigne-féle önvizsgálat.

Wordsworth költészete megnemesíti a fájdalmat és a veszteséget azáltal, hogy értékessé és jelentőségteljessé alakítja át – csendes ellenálló képességgé, amely reményt ad még a szenvedés közepette is –, és lehetővé teszi, hogy a fájdalmunkat valami nemeshez, széphez kapcsoljuk. Ez a japán vabi-szabi filozófiára emlékeztet engem, amely minden dolgok mulandóságához és tökéletlenségéhez is a szépséget kapcsolja. Van szépség a megtörtségben, van érték a veszteségben és a szenvedésben. Hasonlóképp Wordsworth költészete is reménnyel és gyógyulással tölt el minket, és utat mutat a növekedés és az élettel teli létezés felé, ami gyakran hiányzik a sztoicizmusból. Wordsworth munkássága része volt annak a nagyszabású kulturális áramlatnak, amely a romantika korszakában formálódott a 18. század végén és a 19. század elején. A francia forradalom hatására jelentős társadalmi változások zajlottak ebben az időszakban, és az észelvűséggel szemben az egyénre és az érzelmekre tevődött át a hangsúly. Az érzelmek különösen nagy szerephez jutottak, jelentőségük vitathatatlan a korszak költészetében, az egyéni gondolat és a személyes érzés kiemelkedő fontosságúvá vált.

George Eliot

George Eliot regényeit pszichológiai mélységük és összetettségük miatt elismerés övezi, és a pszichológiai realizmus térnyerésében jelentős szerepet játszott az irodalomban. Írásaiban a vallás korábbi szerepét részben az akkoriban kibontakozó pszichológia tudományos fogalmaival helyettesítette. Regényei vigaszt és reményt nyújtottak, és lehetőséget adtak az elmélkedésre és az empátiára. Olyan nyelvet teremtett meg, amellyel ki lehetett fejezni azokat az érzelmeket, amelyek az emberi létezés keserédes komplexitásából fakadnak, és az olvasónak módot adott arra, hogy képes legyen elfogadni a mindennapi élet konfliktusait és ambivalens jelenségeit.

Eliot Daniel Deronda című regénye, amely Freud pszichoanalitikus elméleteinek megjelenése előtt íródott, szinte előrevetíti Freud gondolatait az emberi kapcsolatok gyógyító erejéről. A Freud elgondolásaiban megjelenő terápiás kapcsolatok néhány aspektusa mintha Eliot írásaiból eredne: az intimitás biztosítása, az ítélkezés és erkölcsi kritika felfüggesztése, az ellentmondások befogadása, az empátia, a tudattalan szerepének elismerése és az áttétel jelentőségének megfontolása.

A Daniel Deronda-ban Eliot nagy hangsúlyt fektet a szereplők gyermekkori élményeire is, hogy bemutassa a viselkedésüket meghatározó konfliktusokat. Felhívja a figyelmet arra, hogy Daniel identitásproblémái abból fakadnak, hogy kisgyermekkorában fájdalmasan elhagyta őt az anyja, míg Gwendolen férfiakkal szembeni ambivalens magatartása apja korai elvesztéséből ered. Mindezek a felismerések Freud kora előtt születtek, de a pszichoanalitikus elmélet alapját visszhangozzák, miszerint gyermekkori kapcsolataink hatással vannak összes későbbi kapcsolatunkra, és gyakran hajlamosak vagyunk olyan kapcsolatokat bevonzani, mint amilyeneket gyermekként éltünk át.

Freud Eliot iránti csodálata ajándékozási szokásaiban is megmutatkozott; gyakran ajándékozta Eliot regényeit barátainak és családtagjainak. Álomfejtés című könyvében még Eliot Adam Bede című munkáját is megemlíti. Eliot írásai finom módszerekkel ábrázolták az érzelmek és érzések megjelenési formáit; különösen figyelemreméltó, milyen éles szemmel mutatta be a nonverbális megnyilvánulásokat. Kimagaslóan értett a kapcsolatok, különösen a terápiás kapcsolatok ábrázolásához, és felismerte, hogy nem vagyunk sem teljesen jók, sem teljesen rosszak, egyszerűen csak sebezhető, pszichológiai gondokkal küzdő konfliktusos lények.

Freud

Freudot az ókori görög tragédiák is inspirálták, és számos sztoikus szövegből és elgondolásból merített pszichoanalitikai elméletei kidolgozása során.11 Különösen érdekelte a görög tragédiaírók, Szophoklész és Euripidész munkássága, valamint Platón és Arisztotelész filozófiai írásai. Álomfejtés és Bevezetés a pszichoanalízisbe című könyveiben tárgyalja egyik legfontosabb elméletét, az Oidipusz-komplexust, amelyet Szophoklész Oidipusz király című tragédiája ihletett. Freud ezt a darabot a tudattalan elme és az emberi psziché mély feltárásaként értelmezte, és elméletei kidolgozásában az emberi viselkedés formálójaként a tudattalan vágyak és impulzusok erőteljes alakítójaként interpretálta.

Freud az Oidipusz-komplexus mellett számos más görög forrásra is támaszkodott munkáiban, beleértve az álmok fontosságáról és a tudattalan elme emberi viselkedésre gyakorolt hatásáról szóló elgondolásokat. Freud a görög kultúrát és filozófiát az emberi psziché megértésének gazdag forrásaként értelmezte, és úgy vélte, hogy ezek az ismeretek hatékonyabb pszichoterápiás megközelítésekhez vezethetnek. Például a görög mitológiából vett Oidipusz-mítoszt alkalmazta az Oidipusz-komplexus fogalmának magyarázatára. Oidipusz alakjában annak az érzelmi konfliktusnak a szimbolikus ábrázolását látta, amely a gyermekek szüleik iránti vágyakozása és ellenérzése között feszül. Ezt az elképzelést először 1899-ben mutatta be Álomfejtés című alapvető művében.

Freud a Creative Writers and Day-Dreaming című esszéjében az írót olyan személyként jeleníti meg, aki lehetővé teszi számunkra, hogy szégyenérzet vagy önvád nélkül élvezzük fantáziáinkat (ábrándozásunkat). Azt sugallja, hogy az olvasás biztonságos teret nyújt legbensőbb gondolataink, vágyaink és konfliktusaink feltárására anélkül, hogy kellemetlen következményekkel kellene számolnunk. Freud őszinte önvizsgálatot sürgető felfogása hasonlóságot mutat Montaigne nézetrendszerével az önmagunkról szóló írással. Adam Phillips úgy látja a Penguin Freud Readerben, hogy Freud írásainak „fertőző energiájuk” van, és megjegyzi, hogy „egyes emberek számára Freud írásai olyan olvasási élményt jelentettek (és jelentenek), amely a megtérés élményére hasonlít… Freud mondatainak mondhatni vallásos hatása volt az emberekre.”

Kora 19. század

A 19. század elején az Atlanti-óceán túloldalán Benjamin Rush és John Galt orvos-írók úttörő szerepet játszottak a biblioterápia alkalmazásában, amelyet a saját gyakorlatukban „erkölcsi terápia” gyűjtőnév alatt vezettek be. Ez a terápia olyan tevékenységeket foglalt magában, mint a kertészkedés, famegmunkálás, varrás és olvasás. Ebben az erkölcsi terápiás mozgalomban a biblioterápia igen népszerűvé vált, mivel mind Rush, mind Galt az olvasást terápiás eszközként írta fel a pácienseknek.

Galt így írt: „Számos beteg számára (az olvasás) kellemes érzések forrásává válik, olyan időben, amelyet egyébként az unalom elviselhetetlenné tenne”. Emellett a könyvtárak fontosságát is hangsúlyozta, és szorgalmazta, hogy az akkoriban létesülő számos elmegyógyintézetben is legyenek könyvtárak.

Kora 20. század

A könyvtárak fontos részét képezték az európai pszichiátriai intézményeknek, mivel lehetővé tették a biblioterápia gyakorlati alkalmazását. A 19–20. század fordulóján a biblioterápia egyre népszerűbb lett mind az Egyesült Királyságban, mind az Atlanti-óceán túloldalán, és a kórházakban széles körben elérhetők lettek a könyvek és a biblioterápiában rejlő lehetőségek.

A könyvtári mozgalom lényegét a legpontosabban Edith Kathleen Jones fogalmazza meg. 1913-as könyvét, az A Thousand Books for the Hospital Library (Ezer könyv a kórházi könyvtárak számára) című munkáját azért írta meg, hogy:

útmutatást adjon a hatékonyan működő, olvasmányos irodalom kiválasztásához azok számára, akik fizikai vagy mentális betegséggel küzdenek. Bár az összeállítás különösen a mentálisan beteg páciensek igényeit tartotta szem előtt, ugyanolyan jól volt alkalmazható a fizikailag sérült betegek esetén, vagy bármely kis könyvtárban, ahol csak vidám, tartalmas és érdekes könyveket kívántak tartani.

Ebben az időben a kórházi könyvtári szolgálat még viszonylag új terület volt, és Jones egyike volt azon kevés kórházi könyvtárosnak, akik elegendő tapasztalattal bírtak ahhoz, hogy könyvet írjanak a témáról és hasznos olvasmánylistákat állítsanak össze a betegek számára. Az Amerikai Könyvtárosok Szövetsége (American Library Association, ALA) 1938-as nemzeti könyvtári tervében jóváhagyólag támogatta a biblioterápiát mint a gyógykezelés egyik formáját. 1939-ben az ALA kiadta Jones egy másik könyvét, a Hospital Librariest (Kórházi könyvtárak), amely a terápiás olvasás aktuális és legjobbnak tekintett gyakorlataival foglalkozott. Monique S. Dufour történész és író szerint „a könyvről a szakma kulcsfontosságú vívmányaként írtak az optimizmus és a sikerek korában”.

Ekkoriban az úttörő biblioterapeuta, Sadie Peterson Delaney meglehetős rendszerességgel alkalmazta a munkájában a biblioterápiát az alabamai Tuskegee veteránkórházban, és nagy odafigyeléssel kiválogatott olvasmányokat ajánlott olvasóinak és pácienseinek.

A biblioterápia gyakorlata még elismertebb lett az 1950-es években, amikor Caroline Shrodes amerikai egyetemi tanár, a The Conscious Reader (A tudatos olvasó) című könyv szerzője kifejtette, hogy a történetek szereplői jelentős hatással lehetnek az olvasókra, akik azonosulnak velük. Arról értekezett, hogy a személyiség és a szépirodalom kölcsönhatása tudatos szintre segítheti hozni az érzelmeket, ahol értéket tulajdoníthatunk nekik, legyen az önismeret, fájdalomenyhítés, vagy valamely lelki nehézségünk lezárásának a megtalálása.

Shrodes elmélete és kutatása fontos gyakorlati keretrendszert körvonalaz, amely párhuzamba állítható a hagyományos pszichodinamikus tanácsadói képzéssel, amelyet a következő fejezetben részletesebben is kifejtek. Bibliotherapy: An Application of Psychoanalytic Theory (Biblioterápia: A pszichoanalitikus elmélet alkalmazása) című esszéjében Shrodes Freud terápiás olvasásra gyakorolt hatásáról ír, és az olvasó és a szöveg kapcsolatát a Freud által meghatározott terapeuta-páciens kapcsolattal veti össze. Shrodes felhívta a figyelmet arra, hogy az olvasó és az irodalmi szöveg közt közös pszichológiai valóság képződhet azonosulás, kapcsolat és katarzis révén. Megállapítja: „Az olvasó személyisége és a szépirodalmi alkotás között kölcsönhatás lép fel, amely mozgósítja az olvasó érzelmeit, és tudatos és produktív alkalmazásra teszi őket képessé.”

Shrodes megjegyzi, hogy az olvasónak biztonságban kell éreznie magát, hogy feltárhassa azokat az érzelmeket, amelyeket a szöveg vált ki belőle, ne védekezzen görcsösen, és legyen hajlandó arra, hogy szembesüljön az irodalmi gondolkodás értékével. Fontos, hogy önreflexió, naplóírás és/vagy terapeutával folytatott beszélgetés révén megtalálja a nyelvben rejlő jelentést. Az olvasási és reflexiós folyamatnak ki kell alakítania az önismeretet, és fontos, hogy ezáltal kialakuljon egyfajta szabadság- és cselekvőképesség-érzet.

A 20. század vége, a 21. század eleje

A közelmúltban a kutatók az olvasásnak az emberi elmére gyakorolt kognitív hatását is tanulmányozták, és figyelemreméltó eredményekre jutottak. 1983-ban a Gordon Sabine – Patricia Sabine tudósházaspár (újságírást tanítottak a Virginia Tech, illetve az Ohiói Állami Egyetemen) a „Könyvek, amelyek megváltoztattak” kutatási projekt keretében szerte az Egyesült Államokban 1382 aktív és lelkes olvasót interjúvolt meg. A kiválasztott résztvevők reprezentatív képet adtak a népességről – a néhány híresség mellett életkor, foglalkozás, lakhely tekintetében a legkülönbözőbb emberek voltak köztük.

A kutatás arról gyűjtött információt, hogy a megkérdezett olvasók életében mely könyvek idézték elő a legjelentősebb változást, és hogy mi volt ez a változás. Válaszaikban az olvasók arról számoltak be, hogy a könyvek nyomán úrrá lettek a problémáikon, megváltozott a gondolkodásmódjuk, könnyebben tudtak új állásban elhelyezkedni, és általánosságban könnyebben tudtak „elmenekülni az élet gondjai elől”. Különösen figyelemreméltó volt, hogy az olvasók hatvan százaléka arról számolt be, hogy az ő személyes életét kifejezetten átalakította az olvasás. Egy húszas éveiben járó fiatalember azt válaszolta, hogy a feleségével a válást fontolgatták, és már öngyilkos gondolatai támadtak, de ekkor elolvasta Raymond A. Moody Life After Life (Élet az élet után) című könyvét. A könyv „olyan emberekről szól, akik túlélték a testi halált, és akik hisznek abban, hogy a lélek tovább él a halál után”, és ennek hatására ez a fiatalember átalakult – már újra élni akart. Egy másik férfi rátalált a The Keys of the Kingdom (A mennyország kulcsa) című könyvre, amely egy szeretetreméltó skót papról szól, és a regényben vigaszt talált az édesanyja halála utáni gyászában. Egy harmadik válaszadót az Anonim Alkoholisták Nagykönyve segített ki az alkoholizmusból.

2009-ben a Torontói Egyetem kutatói egy vizsgálatukban arra kerestek választ, hogy vajon helytálló-e az a hipotézis, miszerint „a művészet jelentős változásokat okozhat a személyiségjegyek formálásában”. A résztvevők vagy Csehov A kutyás hölgy című művét, vagy egy ugyanolyan hosszúságú és összetettségű, tartalmilag a novellát idéző, de esztétikai minőséget nélkülöző, tényszerű stílusban írt szöveget olvastak. A válaszadókat az olvasás előtt és után a Big Five személyiségteszt öt fontos személyiségjegye alapján értékelték: lelkiismeretesség, szerethetőség, nyitottság, társasági aktivitás, érzelmi stabilitás, valamint egy tíz érzelmet/érzést vizsgáló lista alapján: boldogság, szomorúság, aggodalom, unalom, nyugtalanság, harag, félénkség, elégedettség, izgatottság, döbbent csodálat. Korábban a résztvevők egyike sem olvasta a novellát. Azok, akik ténylegesen Csehov művét olvasták, jelentősen nagyobb változást érzékeltek a személyiségükben, mint a kontrollcsoport tagjai, és arról számoltak be, hogy érzelmileg jelentős mértékben bevonódtak, mintegy igazolva, hogy érzelmeiket a szöveg váltotta ki. A kutatók arra jutottak, hogy érdemes alaposabb vizsgálat tárgyává tenni a szépirodalmi alkotások által kiváltott személyiségváltozásokat.

Az írás szerepe a biblioterápiában

A legjobb írók gyakran arról írnak, amit ismernek, ezért műveik sokszor személyes élményeken alapuló, félig-meddig önéletrajzi jellegűek, az alkotói folyamat részeként tehát saját érzelmeiket kell feldolgozniuk, ami katartikus lehet a számukra. Ezt az érzelmi élményt adják át az olvasóknak, miáltal az olvasók mélyebb és jelentőségteljesebb kapcsolatot alakíthatnak ki az írással, miközben az olvasás során gyógyulást is találhatnak.

Ezen fellelkesülve olvasás közben ezután mindig jegyzeteltem. Ezt a folyamatot irodalmi naplóírásnak nevezem, melynek során alaposan átgondolom, amit olvastam, megfigyelem érzelmi reakcióimat, megfontolom, hogy az írás mit hozott fel bennem, és nyugtázom, amit a folyamat során tanultam magamról. Figyelmesen olvasva, oldalról oldalra haladva, megalkottam a saját párhuzamos elbeszélésemet, megformáltam a saját történetem hősnőjét, ahogy Joseph Campbell, Az ezerarcú hős szerzője mondaná. A naplóírás lehetővé tette, hogy együttérezzek önmagammal, és kapcsolatot építsek ki mind a szöveggel, mind önmagammal – mindezek a gyógyulás kulcsfontosságú tényezői. A naplóírás mára a gyakorlatom szerves részévé vált, amint az a következő fejezetekben látható lesz.

ÁTALAKULÁS BIBLIOTERÁPIÁVAL

A biblioterápia iránti érdeklődésem arra sarkallt, hogy egyfajta leltárt készítsek, és igyekeztem átgondolni, az évek során hogyan változtattak meg a könyvek. Életem során állandó támaszt nyújtottak nekem. A számvetéskor eszembe jutott, hogy hétéves koromban a szüleim Angliába küldtek, hogy két hónapot távoli rokonoknál töltsek. Ideges voltam, szorongtam. Hogy megnyugtassam magam, Roald Dahl Matilda, A barátságos óriás és James és az óriásbarack című könyveire gondoltam, mert a szereplőknek ezekben a könyvekben is a szülők szerető támogatása nélkül kell boldogulniuk. Arra gondoltam, hogyha Matilda, Sophie és James sokkal nehezebb körülmények között egyedül is meg tudta állni a helyét, akkor pár hónapig nekem is ki kell bírnom a szüleim nélkül.

Aztán eszembe jutott egy fájdalmas szakítás, amit huszonnégy évesen kellett megtapasztalnom, de az is beugrott, hogy akkor Nicole Krauss könyve, A szerelem története mentett meg. Ez volt az első szakításom, nem tudtam mit kezdeni a mérhetetlen szomorúsággal és a kétségbeesett vágyakozással, és mindez olyan fájdalmas volt, hogy érzelmileg bezárkóztam. Egy könnycseppet sem tudtam ejteni. Akkor engedtem csak, hogy felszakadjon belőlem a sírás, amikor elolvastam A szerelem történetét. Éreztem, hogy megért valaki, és hogy nem vagyok már annyira egyedül. Ez a tapasztalat megerősítette bennem a szavak káprázatos erejét a szerelem és a veszteség kezelésében. Az élményeimet folyamatosan naplóztam, mert nyomon akartam követni, hogy az idő múlásával milyen változásokat észlelek magamon.

Az új biblioterápiás naplóvezetési gyakorlatom nyomán lassanként apró változásokat kezdtem észrevenni magamon. Elvittem a terapeutámhoz ezeket a gondolataimat, ő pedig az erkölcsi támogatása révén megerősítette ezeket a pozitív változásokat. Az egész folyamaton kéz a kézben mentünk végig, én pedig könyvről könyvre, ülésről ülésre kezdtem rátalálni önmagamra.

Verses terápia

A regények és a tényirodalom jelentős szerepet játszott a gyógyulásomban, de a költészet is hasonlóan fontos volt. Baráti kapcsolataim mentek tönkre, fájdalmas veszteségeket éltem meg. Több szilárdnak és életre szólónak tűnő kapcsolatomról derült ki, hogy valójában törékenyek és átmenetiek voltak. Bár ez a felismerés hozzásegített a tisztánlátáshoz, a csapás súlyos és gyötrelmes volt. Szomorú és haragos voltam, és nem volt erőm megküzdeni a veszteségeimmel. A költészet segített megérteni, mi zajlik bennem. A legnyomasztóbb érzelmek közepette születnek a legjobb versek, mert a vers tömören ragadja meg az érzelmeket. Ahogy a szavak katartikus erővel megjelennek a papíron, elkezdünk gyógyulni. Az írás maga a terápia.

A költészet gyógyító erejéről mindkét világháború és az amerikai polgárháború idején is hiteles beszámolók születtek; verseket olvastak fel katonáknak, hogy segítsenek nekik megbirkózni a háború brutalitásával és traumájával. Az orvosok verseket írtak a betegeiknek, miáltal érzelmi kapcsolatot alakítottak ki velük. Kiemelkedő példa erre John Keats, aki orvosnak tanult. Manapság a Yale Egyetem Orvostudományi Karának és a University College Londonnak az orvosai is alkalmazzák a költészetet terápiás céllal. A Yale versesköteteket is tartalmazó olvasmánylistát állított össze.

A terápia elismert formájaként egyre jelentősebb szerephez jut a költészet. Amerikában, Nagy-Britanniában és Európában a napi gyakorlata részeként egyre több pszichoterapeuta használ verseket.

A Biblio/Poetry Therapy Nemzetközi Egyesülete világszerte gondoskodik arról, hogy a költészetterápia területén dolgozó szakemberek képzésének és képesítésének normái azonosak legyenek.

Az alábbiakban egy versem első, nyers változatát olvashatják. Ne a stílusára figyeljenek! A lényeg, hogy a költészet révén miképpen fejezhetjük ki érzelmeinket.

Átalakulások

Egy utazás halála másik utazást szül.

Újjászületést.

Természetes szünet leltárt készíteni, elgondolkodni.

Hogy javítsunk mihaszna szokásainkon.

Hogy újrakezdjünk.

Hogy megzabolázzuk az élet kihívásait.

Hogy alkalmazkodjunk a tágasabb összképhez.

Újratervezés.

Hogy belemosolyogjunk az emlékek arcába.

Hogy ünnepeljünk.

Hogy megsirassuk az elmúlt szép időket.

A különleges időket, amelyek óhatatlanul elmúltak.

Sirassuk az időt, ami többé már nincs.

Hogy meggyászoljuk a veszteséget.

Minden egyes utazás megtöri az élet monoton ritmusát. Hogy megújuljunk, más irányt vegyünk, és a legjobbat hozzuk ki a napjainkból. És csendesen mindent átértékeljünk. Hogy hasznos leckéket tanuljunk.

Merjünk ünnepelni.

Olvasszunk egybe izgalmat és reményt.

Adjunk értelmet az életnek.

Erősítsük meg a személyiségünket.

Éljünk változatosan.

Váljunk teljes egésszé.

Az út nem egyenes.

Kacskaringós.

Egymást erősítő meglepetések várnak.

Vegyünk nagy lendületet, és alakot ölt egy hatalmas, hosszú távú játék. Ami visszatekintve tökéletes.

Végtére is ez a mi történetünk.

Verseket olvastam és írtam a barátságról. Reményt adtak, és segítettek, hogy értékük szerint becsüljem meg a különleges és szépséges kapcsolatokat, amelyek megadattak nekem. Ellensúlyozták a munkám olykor szélsőséges nehézségeit. Gillian Jones Barát című verse szelíden emlékeztetett, hogy ahhoz, hogy jó barátaink legyenek, nekünk is jó barátokká kell válnunk, Robert Frost A Time to Talk (Szavakra szánt idő) című verse pedig arra hívja fel a figyelmet, hogy időt kell szakítanunk a barátokra. William Blake A méregfa című versében arról gondolkodik, milyen veszélyes, ha elfojtjuk barátainkkal kapcsolatos érzelmeinket. Ahogy költőket és verseket ismertem meg, egyre többször volt olyan érzésem, mintha az adott verset egyenesen nekem írták volna. A versek bölcsessége sok mindenen átsegített.

A biblioterápia definíciója

Ahogy személyes irodalmi kutakodásom a vége felé közeledett, kialakult a saját értelmezésem a biblioterápiáról:

Művészetterápia, amely a történetek erejét használja fel a gyógyításhoz. Varázsa az olvasó és a szöveg közötti kapcsolatban rejlik, legyen az fikció vagy tényirodalom, költészet vagy esszé, valamint a szöveg által kiváltott gondolatok, érzések, megfigyelések irodalmi rögzítésében irodalmi naplóírás vagy tanácsadás során.

A naplóírás és a különböző biblioterápiás technikák az eszköztáram részei lettek. Ez szinte az érzelmi intelligenciám új formájává vált – olvastam, reflektáltam, elemeztem, megvitattam, feldolgoztam. A terápia mindig is összetett feladat volt; ez most sem volt másként. Késznek éreztem magam arra, hogy megosszam meglátásaimat és technikáimat másokkal, hogy segítsek nekik vigaszt és gyógyulást találni az irodalomban, és hogy segítsek feldolgozni eltemetett érzéseiket, amelyek túl fájdalmasak voltak ahhoz, hogy feltárják őket (és ha már feltárták, túl fájdalmas volt szembesülni velük).

Az irodalom révén soha nem közvetlenül éljük meg az érzéseinket; másokban figyeljük meg őket. Valaki más hordozza a fájdalmunkat. Miközben az írás önmagunk tükörképe, az irodalom megtart, és együttérez velünk. Átalakító ereje van, ha valaki más érzi át és hordozza a saját súlyos érzelmeinket, ugyanakkor viszont mi magunk foglalkozunk ezekkel a nehéz érzésekkel. Másrészt ha mások negatív érzéseiről olvasunk, könnyebben elfogadjuk magunkban ugyanezeket a negatív érzéseket. Hiszen csak a fájdalom megélése által szabadulhatunk meg tőlük – ez a katarzis alapja.

Ezzel a felismeréssel kezdtem befogadni a világomba a klienseimet, akiket arra bátorítottam, hogy hozzák el hozzám a fájdalmukat, a veszteségüket, a gyászukat, a szorongásaikat, a traumáikat, a kapcsolati problémáikat, az identitásukkal, a nemiségükkel, a szexualitásukkal kapcsolatos küzdelmeiket, és beszéljünk egyéb gondjaikról, a tanulási nehézségeikről, a diszlexiájukról, hogy ők is, némi távolságtartással, de mégis mélyen összefonódva a szöveggel, érezhessék, hogy látják, hordozzák, megtartják őket, és együttéreznek velük.

És a sebek gyógyulni kezdtek.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License