A benned élő királynőnek.

Legyen mindig bátor és magabiztos,

álljon ki magáért és a meggyőződéséért,

eltökélten váltsa valóra minden álmát.

Kvadria kvadránsai

Árkia

Mezőgazdasági sziget, mely nagyra tartja az egyszerűséget, a kemény munkát és a természetet.

Jelmondata: Ne bízz másban, csak amit kézzel és szívvel bírhatsz.

Királynője: Írisz

Eónia

Fagyos kvadráns, mely nagyra tartja a technológiát,
a fejlődést és a harmonikus társadalmat.

Jelmondata: A nyugtalan elme nyugtalan korba vezet,
a békés elme a béke hírnöke.

Királynője: Corra

Tória

Part menti kvadráns, mely nagyra tartja a kereskedelmet,
az érdeklődést és a felfedezést.

Jelmondata: Ismerj meg mindent, és megismersz mindenkit.

Királynője: Margarita

Lüdia

Örömök kvadránsa, mely nagyra értékeli a léhaságot,
a zenét, a művészetet és szórakozást.

Jelmondata: Az élet azoké, akik nyitott szemmel
és nyitott szívvel élvezik.

Királynője: Stessa

A királynők törvénye

Első cikkely: Árkia termékeny földjeinek védelmében
a királynőnek meg kell őriznie a közösség egyszerű, kétkezi munkán alapuló életmódját.

Második cikkely: Az érzelmek és a kapcsolatok elhomályosítják az ítélőképességet. Eónia nem összpontosíthat másra, csak a műszaki fejlődésre, az orvoslásra és a közösség egészére.

Harmadik cikkely: A művészet, az irodalom és a zene virágzó kultúrájának fenntartása érdekében Lüdiát nem mérhetik a mindennapi élet hétköznapi mértékével.

Negyedik cikkely: Az érdeklődés és a felfedezés vágya ott él minden tóriai szívében. E törekvések bátorítása szavatolja Tória bimbózó társadalmának további fejlődését.

Ötödik cikkely: Minden királynőnek a saját kvadránsában kell nevelkednie, hogy megismerje népe szokásait, és ne befolyásolja a palota politikája.

Hatodik cikkely: Miután egy királynő beteszi lábát
a palotába, többé nem keresheti fel szülőföldjét.

Hetedik cikkely: Minden királynőnek negyvenöt éves kora előtt gondoskodnia kell utódról, királyi vérvonalának fenntartása érdekében.

Nyolcadik cikkely: Egy királynő sem vesztegetheti idejét
vagy érzelmeit a szerelemre. Tilos férjhez mennie,
ami csak elvonná a figyelmét kötelmeiről.

Kilencedik cikkely: Minden királynő mellé kijelölnek egy tanácsost a saját kvadránsából. Ő lesz a kizárólagos tanácsadója.

Tizedik cikkely: A királynők pártatlanságának megőrzése érdekében minden kvadráns tanácsosainak jelen kell lenniük minden tanácskozáson, és ki kell venniük a részüket minden döntésből.

Tizenegyedik cikkely: A királynő hatalma csakis halálával vagy trónfosztásával kerülhet leánya kezébe.

Tizenkettedik cikkely: Amint egy királynő elhalálozik, leányát vagy legközelebbi nőrokonát a palotába kell kísérni, hogy haladéktalanul elfoglalja a trónt.

Tizenharmadik cikkely: A trónon egy időben csak egy királynő ülhet. Amikor elfoglalja a trónt, a királynő vállalja a felelősséget, hogy halála napjáig uralkodik a kvadráns felett.

Tizennegyedik cikkely: A királynők kötelessége megőrizni
a kvadránsok közötti békét.

Tizenötödik cikkely: Miután tanácskoztak tanácsosaikkal, a királynőknek minden évben el kell dönteniük, kié legyen az egyetlen adag HIdRA.

Első rész

1.

Kerália

A reggeli nap megcsillant a palota aranykupoláján, fényével elárasztotta Harmóniát. Míg mindenki más félbehagyta a dolgát és feltekintett – mintha maga a négy királynő küldött volna jelet –, mi odafent gubbasztottunk, mint a tengeri keselyűk, készen arra, hogy lecsapjunk, és ízekre tépjük őket.

– Ma kit válasszunk? – tudakolta Mackiel. Egy épület tetején álló nagy képernyőnek támaszkodott, mely a legfrissebb Királynői Hírmondót mutatta. Elbűvölő és jól öltözött tórián fiatalembernek tűnt. Mondom, annak tűnt.

– Ez a sok igéző lehetőség – vigyorodtam el.

Közelebb lépett, és a vállamra tette nehéz karját.

– Ma mi szeretnél lenni? Szende kislány? Királykisasszony a pácban? Kelletlen csábító? – csücsörített az ajkával.

Felnevettem, és eltoltam magamtól.

– Az leszek, ami a legjobban fizet.

Általában én választottam meg a célpontot, de ma reggel jó kedvében találtam Mackielt, és nem akartam kibillenteni egyensúlyából. Manapság túl könnyen alámerült a sötétségbe, én pedig bármit megtettem volna azért, hogy a fényben tartsam.

Megvontam a vállam.

– Dönts te.

Felhúzta sötét szemöldökét, mielőtt félrecsapta keménykalapját, hogy alaposabban szemügyre vegye a tömeget. Mélyen ülő kék szeme a fekete szempillafestéktől még elevenebben szikrázott. Semmi sem kerülhette el a figyelmét. Ismerős vigyor játszott az ajkán.

Tisztának érződött Harmónia levegője, szemben a hínár, hal és korhadt fa csípős bűzével, ami kikötői otthonunkat járta át. Kvadria fővárosában, s egyben legdrágább városában jártunk, amit Tória, Eónia és Lüdia határolt. Egyedül Árkia különült el a szárazföldtől.

A földszinti üzletek a legkülönfélébb engedélyezett portékákat kínálták, köztük eónikon orvosságokat, a legújabb lüdita divatot és játékokat, friss árkiai terményeket és húskészítményeket, melyeket mind-mind a tórián kereskedők gyűjtöttek egybe és osztottak szét. Sikongató gyermekek, komoly üzleti tárgyalások és elsuttogott udvari pletykák csapongtak a kirakatüvegek között.

Az épületek mögött áttetsző aranykupola emelkedett, mely magába foglalta a palotát és annak minden bizalmas udvari ügyét. A palota bejáratát egy régi kőépület, a Harmónia Háza őrizte.

Míg célpontot keresett, Mackiel szájához emelte a középső ujját, sértés gyanánt az aranykupola mögött rejtőző királynőknek. Amikor elkapta a tekintetem, megveregette ajkát, és elmosolyodott.

– Őt. – Tekintete egy sötét alak hátára vetült, aki a Harmónia Házából ereszkedett le a zsúfolt főtérre. – Szerezd meg a kommtokját.

A célpont nyilvánvalóan az eónikonok közé tartozott. Míg mi, tóriánok szövetek rétegeibe bugyoláltuk magunkat, hogy távol tartsuk a harapós hideget, addig ő feszes, fekete dermaruhát viselt, benne olyan mikroorganizmusok millióival, melyek váladékukkal tartották fenn a testhőmérsékletét. Nem hangzik valami jól, de a tél derekán hasznos tud lenni.

– Egy küldönc? – villant a tekintetem Mackiel felé. A küldemény fontos lehet, amennyiben a futár a Harmónia Házából érkezett… Az egyetlen olyan helyről, ahol a tóriánok, eónikonok, árkiaiak és lüditák együtt ügyleteltek.

Mackiel megvakargatta a nyakát gyűrűs ujjaival, ahogy idegességében szokta.

– Túl nagy kihívás?

Felhorkantam.

– Már miért lenne? – Én, mint Mackiel legjobb csaklisa, pihekönnyen jártam ki-be mások zsebeiben.

– Ne feledd…

– Gyorsan be, fürgén ki.

Megragadta a karom, mielőtt lecsusszanhattam volna a tetőről. Elkomolyodott a tekintete. Hónapok óta nem vetett rám ilyen pillantást – mintha érdekelném. Kis híján elnevettem magam, de a hang elakadt valahol a mellkasom és a torkom között.

– Nehogy elkapjanak!

Vigyorogva fogadtam aggodalmát.

– Megtörtént egyszer is?

Lemásztam a tetőről, és elvegyültem a tömegben.

Nem jutottam messzire, mert egy idős férfi hirtelen megtorpant előttem, és ajkához emelte négy ujját, a királynők előtti illendő tisztelgésre, nem Mackiel gúnyos, egyujjas gesztusára. Én is behúztam a féket, hogy tüskés cipősarkam megkapaszkodjon a fényesre kopott kockakövekben. Még időben álltam meg, arcom épp csak súrolta a vállát.

A fenébe! Mi lehet ebben a palotában, amitől mindenki átmegy ájtatos manóba? Nem mintha bármit is látni lehetne azon az aranyüvegen át. Meg ha lehetne is, akkor mi van? A királynők kicsit se törődtek velünk. Olyasvalakivel meg végképp nem, mint én.

Félreütöttem a kezében szorongatott sétabotot. Botladozva oldalra billent.

Felém fordította bosszús arcát.

– Elnézést! – Megrebegtettem szempilláimat kalapom széles karimája alatt. – Meglöktek a tömegből.

Ellágyult az arca.

– Semmi baj, kicsim. – Megbökte a kalapját. – Legyen szép napod!

Ártatlan mosolyt küldtem felé, mielőtt szoknyám redői közé rejtettem ezüst zsebóráját. Ebből majd okulhat.

Lábujjhegyre ágaskodva kerestem célpontomat. Ott van. Nem tűnt idősebbnek nálam, talán tizennyolc éves lehetett. Ruhája második bőrként feszült rajta: az ujjbegyeitől a nyakáig elfedte testét, lábát, még a lábfejét is. Igaz, naponta megküzdöttem a fűzőmmel és merev szoknyáimmal, de azt a szoros göncöt se lehetett könnyebb felvenni.

Mégis irigyeltem az anyagát és a szabad mozgást, amit lehetővé tett. A küldönchöz hasonlóan én is ruganyossá váltam a sok futástól, ugrándozástól és mászástól. Nem ment ritkaságszámba az ilyen tórián, csak az én izmaim nem attól dagadoztak, hogy ide-oda hajóztam Tória és Árkia között, vagy a bálákat rakodtam a dokkban. Hosszú ideje Tória sötétebb oldalán éltem. Szerény göncöm és iszonyú szűk fűzőm megátalkodottságomat leplezte. A megélhetésemet.

A küldönc megtorpant a Harmónia Házából levezető lépcső lábánál, hogy elrendezzen valamit a táskájában. Megkaptam az esélyt. Az öregember adta az ihletet.

A fényes palakő lépcső felé siettem, miközben legjobb képességem szerint, félelemmel vegyes csodálkozással – igazi ájtatos manóként – a palotára szegeztem tekintetem, és ajkamhoz négy ujjamat. Amint a küldönc közelébe kerültem, beékeltem cipőorromat a kövezet egy résébe, és rongybabaként buktam előre. Nem épp kecsesen, de a célnak ez is megfelelt. A saját káromon tanultam meg, milyen könnyen kiszűrik a színészkedést. Ha már csinálom, csináljam rendesen.

– Au! – kiáltottam fel, ahogy a fiúnak csapódtam. Gonoszabb énem még élvezte is, ahogy elterült a kövezeten. Rajta landoltam, és kezemmel a táskája felé kaptam.

A vártnál gyorsabban tért magához a döbbenetből, eltaszított magától, és jobb keze máris megfeszült a táskán. Talán nem először találkozott Mackiel csaklisaival. Ellenálltam a kísértésnek, hogy vessek egy haragos pillantást Mackiel felé, akiről tudtam, hogy minden mozdulatomat követi a tetőről.

Mindig figyel.

Taktikát váltottam: meghemperedtem, és szántszándékkal lenyúztam térdemet a kavicsokon. Úgy nyöszörögtem, mint az ártatlan tórián lányka, akinek kiadtam magam. Felemeltem a fejem, hogy kalapom karimája alól megmutassam neki arcomat.

Igazi eónikonnak tűnt szimmetrikus arcával, telt ajkával, nemesen metszett arccsontjával és büszke állával. Amilyennek megtervezték. Fekete hajcsigák keretezték napbarnított arcát. Bársonyosnak, mégis szívósnak tűnt a bőre. Nem is hasonlított saját halvány krémszínű bőrömhöz, amit vagy a téli szél csipdesett ki, vagy a nyári nap pirított le. Ahogy rám szegezte a tekintetét, világosnak, már-már színtelennek láttam a szembogarát, nem a szabványos eónikon barnának, ami megszűri a túl harsány napfényt. Finomhangolták, hogy lásson a sötétben?

– Jól vagy? – kérdezte semmitmondó arccal. Az eónikonok arckifejezése éppen olyan fagyos, mint a kvadránsuk.

Bólogattam.

– Annyira sajnálom…

– Semmi gond. – Azért nem vette le kezét a táskájáról. Viszont még én sem végeztem a szerepemmel.

Gyors pillantást vetett fekete bakancsomra, amit lehorzsoltam, amikor a kockakövek közé dugtam a lábam, majd a térdem felé, amit fájósan dédelgettem a kezem között.

– Megsérültél – lepődött meg. Tényleg azt hitte, hogy csak színészkedek.

Lenéztem fehér szoknyámra. Vörös paca szivárgott át alsóneműmön, és terjengett a térdem körül.

– Jaj, ne! – sápítoztam. Felnéztem a tűző napba, hogy könnyeket csaljon a szemembe, csak azután fordultam vissza hozzá.

– Nesze! – Kihalászott a táskából egy zsebkendőt, és felém nyújtotta.

Beharaptam ajkam, hogy leplezzem vigyoromat.

– Nem néztem a lábam elé. A palota elvonta a figyelmem.

A küldönc különös szempárja a mögöttünk magasodó aranykupola felé rebbent. Arca továbbra sem árulkodott semmilyen érzelemről.

– Gyönyörű – áradozott mégis. – Amikor a nap bevilágítja a kupolát, mintha életre kelne.

Összeráncoltam a homlokomat. Az eónikonok nem sokra tartják a szépséget. Számukra nem jelent értéket, ami azért fura, ha belegondolunk, hogy mennyire vonzónak tervezik őket.

Marokra fogtam szoknyám szegélyét, és elkezdtem felhúzni a térdemen.

– Mit csinálsz? – ráncolta a homlokát.

Visszanyeltem a nevetést.

– Megnézem, mennyire vészes. – Úgy tettem, mintha csak most jutna eszembe, honnét is való. – Ó! – Eligazítottam szoknyámat a lábszáramon. – Hogy lehetek ilyen illetlen!

Az intimitás éppoly idegen Eóniától, mint az érzelmek.

– Semmi gond. – Azért elfordította az arcát.

– Felsegítenél? – kérdeztem. – Azt hiszem, megrándult a bokám.

Esetlenül felém nyújtotta a kezét, mielőtt úgy döntött, mégiscsak biztonságosabb, ha megmarkolja a könyökömet. Egész súlyommal rátámaszkodtam, hogy biztosan ne érezze a súlypontváltozást, amint becsusszantom kezem a táskájába. Ujjaim valami hűvöset és simát tapintottak, ami éppen passzolt a tenyerembe. A kommtokja. Kicsúsztattam, majd be a szoknyám titkos zsebébe. Amint talpra segített, úgy kapta le rólam a kezét, mintha döglött hal lennék.

– Gondolod, hogy tudsz járni? – tudakolta.

Bólintottam, de azért imbolyogtam kicsit. Amatőr hiba, ha eláruljuk magunkat azzal, hogy felhagyunk a színészkedéssel, amint megvan a portéka. Amúgy tényleg fájt a térdem.

– Nem hinném – feleltem pihegve és kifúlt hangon.

– Elkísérjelek valahová?

– Csak oda. – Egy üres székre és asztalra mutattam egy kávézó előtt.

Újra megragadta a könyökömet, hogy odakísérjen, közben széles vállával utat nyitott a tömegben. Lerogytam a székre, és térdemre szorítottam a zsebkendőt.

– Köszönöm. – Abban a reményben hajtottam meg a fejem, hogy ért a szóból, és magamra hagy.

– Megleszel? – firtatta. – Nem egyedül vagy itt, ugye?

Tudtam, hogy Mackiel egészen közelről figyel minket.

– Nem, nem vagyok egyedül. – Némi méltatlankodást csempésztem a hangomba. – Apával jöttem. Üzleti ügye van a városban. – Széles kézmozdulattal a környező boltok felé mutattam.

A küldönc lekuporodott, hogy benézzen a kalapom alá. Megrezzentem. Ilyen közelről valahogy nyugtalanítónak találtam a szemét, mintha tükör lenne, s mégis, tekintete súlya alatt annak a lánynak éreztem magam, akit játszottam. Egy lánynak, aki a családjával tölti a napot Harmóniában, és rácsodálkozik más kvadránsok világára. Egy lánynak, akinek van családja. Egy lánynak, akinek nem ment fuccsba az élete.

Ez a pillanat is elmúlt.

Valami megvillant a szenvtelen arc mögött.

– Biztos jól vagy? – kérdezte.

Csak nem őszinte aggodalommal?

A fémtok hidegen préselődött a lábszáramhoz, Mackiel tekintete viszont lyukat égetett a hátamba.

Gyorsan be. Fürgén ki.

Meg kellett törnöm a varázst.

– Csak pihennem kell egy kicsit. Jól leszek.

– Akkor jó. – Vetett egy pillantást a háta mögé, a Harmónia Házára, kezével a táskáján. Egy küldönc nem késhet. – Ha minden rendben, akkor…

Várta, hogy megcáfolom. Talán kicsit túljátszottam a törékeny virágszálat?

– Persze, megleszek. Becsszó.

Eónikon módra mereven bólintott.

– Uralkodjanak örökké a királynők. Külön, mégis egységben.

A szokott kvadránsok közötti jókívánság. Elfordult, hogy távozzon.

– Külön, mégis egységben – ismételtem kötelességtudóan.

Alig tett meg egy lépést, felpattantam a székről és elvegyültem a tömegben.

Futás közben görcsösen szorongattam a kommtokot.

2.

Írisz
Árkia királynője

Első cikkely: Árkia termékeny földjeinek védelmében
a királynőnek meg kell őriznie a közösség egyszerű,
kétkezi munkán alapuló életmódját.

Írisz kényelmetlenül fészkelődött a trónon, merev szoknyáját igazgatta. A déli napfény beáradt a kupolás mennyezeten, rávetült az emelvény aranyskálájára. Kvadria nemzetét gravírozták ebbe a fényes lapba, melyen vastag fémgerincek jelképezték az országot felosztó falakat. Borostyángömb ült a skála közepén sugarakká törve a napfényt, és felragyogtatta a trónterem márványfalába vésett dőlt betűket. E szavak emlékeztették a királynőket – s mindenkit, aki csak az udvarba látogatott – a kvadránsok közötti együttműködés törvényes rendjére és a királynőket megkötő szigorú szabályokra. A Királynők Törvényére.

A négy trón és a négy királynő körben ült a skála peremén. Ha a kvadránsok megosztottak maradtak is, ők egyazon udvarban uralkodtak.

Külön, mégis egységben.

A királynők a körkörös helyiség rájuk eső negyede felé fordultak, ahol festett címer jelezte kvadránsuk kezdetét.

Írisz következő kérelmezője kilépett a paraván mögül, mely elkülönítette tőlük az udvari látogatókat. Vetett egy pillantást királynővérére, a mellette helyet foglaló Margaritára, aki szórakozottan felvonta szemöldökét, amint a férfi olyan mélyre hajolt, hogy orrával érintette a fényes márványpadlót. A férfi megállt Árkia címerén: a faágakkal, lombokkal és virágokkal övezett szigeten, tetejében a hegyfokon álló szarvassal, amit szintén szertelen aranycikornyák foglaltak keretbe.

Miután betöltötte a harmincadik évét, már tizenkét éve nem látta árkiai szülőföldjét, de amíg csak él, nem feledi ropogósan tiszta levegőjét, buján zöldellő erdőit és lágyan hullámzó dombjait.

A férfi felegyenesedett, de továbbra se nézett a szemébe. Ami nagy kár, mert gyönyörű szempárt mulasztott el.

– Felség – reszketett a férfi hangja.

Helyes. Mindig is félelmet ültetett alattvalói szívébe. Ami időigényes, ám hasznos elfoglaltság egy királynő részéről.

Tudta, hogy Árkiát sokan alábecsülik, amiért lakói jobbára maguknak való emberek, akik nem bíznak a gépezetekben, és csak ritkán kelnek át a csatornán, ami elválasztja őket a kontinenstől. Mindezek helyett inkább a nehéz testi munkában és a kellemes, bár némiképp egyszerű életben lelik örömüket.

– Halljuk – legyintett az előtte álló férfi felé. – Nem érek rá egész nap.

Verítékcsepp gördült le a férfi homlokáról, rá egyenest az orra hegyére. Nem törölte le. Írisz együttérzőn elfintorodott, de a fickó ennél többet hiába is várt.

– Azért jöttem, hogy energiát kérjek – vágott bele a férfi. Amikor Írisz felhorkant, gyorsan pontosított: – Villamos energiát. Elektromosságra lenne szükségünk.

Emlékeztetnie kellett magát, hogy a férfi árkiai kormányzó, habár a titulus az ő szemében nem sok tekintéllyel ruházta fel. A királynők birtokolják a hatalmat. Nem más.

A hatalom pedig játszma, amit az évek során tökéletesre fejlesztett.

– Szükség van rá? – Előrehajolt a trónon. – Nem hinném.

Más kvadránsokban talán használták az elektromosságot, de Árkia továbbra is arra hagyatkozott, amit kézzel és szívvel bírhatott, amint a jelmondatában állt.

A kormányzó végre felemelte reszkető kezét, hogy megtörölje a homlokát.

– A villamosság lehetővé tenné, hogy gépeket működtessünk – folytatta. – A munkások nem győzik teljesíteni az elvárásokat, amiket Tória idén támasztott. Kérem, felség, gondolja meg.

Írisz hátradőlt, és könnyed kacajra fakadt.

– Ennyire nem ismer, hogy ilyet kér tőlem?

Ámbár igaz, Kvadria népessége nőttön-nő, és akárhogy próbálkoznak, Árkián kívül minden más kvadráns terméketlen.

Kvadria megosztott nemzete egységes ökoszisztémában forrott össze, amelyben minden kvadráns fontos szerepet kapott. Árkia gondoskodott a mezőgazdasági terményekről és természetes erőforrásokról; Eónia fejlesztette a gyógyszereket és a műszaki eszközöket; Lüdiára tartoztak a művészetek, a divat és szórakozás, míg Tória megszervezte a kvadránsok közötti áruforgalmat. A Királynők Törvénye pedig fenntartotta a rendszer működését.

Árkia maradt a nemzet egyetlen reménysége. Épp ezért kell bármi áron megoltalmaznia szülőhazáját. Nem kockáztathatja a föld felélését a gépesítéssel. Ha romba döntik, egész Kvadria éhen pusztul.

Egyesek talán primitívnek találják Árkiát, de gyengének semmiképp. Addig nem, amíg ő uralkodik.

A kormányzó ajka megrebbent.

– Tudom, nem kellene átvennünk más kvadránsok műszaki vívmányait…

– Akkor miért is fáraszt ezzel a témával…?

– Talán mégis engedhetnél neki – jegyezte meg Margarita, negyvenesztendősen a legidősebb és legrégebb óta uralkodó királynő, oly sokszor az értelem hangja. Habár aznapi utolsó megbeszélését lemondták, ettől még érdeklődéssel követte az udvar eseményeit. Ahogy minden tórián, ő is kielégíthetetlen kíváncsisággal tekintett más kultúrákra.

Csak vesztegeti az idejét, gondolta, ahogy királynővére felé kapta metsző tekintetét.

– Ez nem a te dolgod, Margarita – feddte meg elnézően. Nem tehetett róla, tóriánként természeténél fogva mindenbe beleütötte az orrát.

Margarita füle mögé tűrt egy őszülő gesztenyebarna hajtincset.

– Talán még emlékszel, amikor megkértem Corrát, hogy a doktorai fejlesszenek ki egy oltást, ami gátolja a vérkór terjedését. Olykor anélkül is meghajlíthatjuk a szabályokat, hogy megtörnénk.

Írisz oldalt billentett fejjel vetett egy pillantást Corra eónikon módra befont fekete hajára és a rajta ülő fényes aranykoronára, ami oly éles kontrasztot alkotott sötétbarna bőrével. Eónia huszonöt éves királynője nem kapta fel a fejét a tudósai említésére; annál inkább felnézett és elfintorodott Stessa, Lüdia királynője, mintha éppenséggel őt bosszantaná. Így is lehetett: a tizenhat éves királynő mindent személyes sértésnek vett, amit csak Írisz mondott vagy tett.

– Ez egészen más helyzet – magyarázta Margaritának, miközben ügyet sem vetett Stessa pillantására. – Az a járvány azzal fenyegetett, hogy kiirtja a népünket. Az oltás egyszeri beavatkozás maradt, és nem változtatott érdemben a kvadránsodon. Még ha egy időre engedélyeznénk is a gépesítést, utána hogyan térnénk vissza a régi módszerekhez? Ezt nem kockáztathatom.

Margarita arcán megértő, ámbár szórakozott mosoly játszott, mintha csak azért makacskodna, hogy ellentmondjon neki.

– Nem – fordult vissza Írisz az árkiai kormányzóhoz. – Az elektromosság nem a mi kvadránsunkból való, következésképp nem alkalmazzuk. Nem lesznek segítségünkre a gépek és a különféle automatizált boszorkányságok.

Láthatta, mit tett a műszaki fejlődés Eóniával; nem engedhette, hogy ugyanez történjék a saját kvadránsával is. A fagyos és barátságtalan északi területeknek a túlélés érdekében nem maradt más választásuk, mint kizárólag a műszaki fejlesztésekre, sőt a genetikai módosításokra koncentrálni. Akár azon az áron is, hogy lemondtak emberi mivoltukról. Legalábbis ő így látta. Önkéntelenül vetett még egy pillantást Corra felé.

Nem kerülte el figyelmét, amikor a kormányzó az elektromos csillárokra sandított, melyek a központi trónterembe vezető négy folyosót világították be. Olybá tűnhetett, mintha ő élvezné valamennyi kvadráns előnyeit, a kormányzó azonban nem tudhatta, hogy mindig gyertyafénynél olvas, kertjének természetes forrásvizében fürdik, és nem használja a palota központi fűtését. Nem is állt szándékában megvitatni vele a tisztálkodási szokásait.

Amikor a férfi nem válaszolt a kijelentésére, felvonta a szemöldökét.

– Még valami?

A kormányzó megrázta a fejét.

– Helyes – bólintott. – Ha bárki vitába kívánna szállni a döntésemmel, tudja, hol talál. A palota mindig nyitva áll a népem előtt.

Azzal felállt, és lelépett az emelvényről, hogy ráhagyja az udvart királynővéreire.

*

ÚGY DÖNTÖTT, a nap hátralévő részét kézzel művelt udvari kertjében tölti. Gyermekként számtalan órán át barangolt az otthonát körülvevő mesés vidéken. Azon a helyen fantáziált leendő uralkodásáról, és ott tervezte el, hogyan irányítja majd az egész kvadránst. Egykeként nőtt fel, s bár úgy érezte, készen áll az uralkodás feladatára, nem számított arra, hogy bárki képes lesz hatást gyakorolni rá.

Pontosabban a szívére.

A díszkert az árkiai negyedben terült el, minthogy a palotát ugyanúgy négy részre osztották, mint a nemzetet. Az aranykupolán kívül, egy sziklaszirt tetején feküdt, kilátással az Árkia közeli szigetére vezető csatornára. Sok-sok évvel ezelőtt egyik elődje követelte ki ezt a hozzáférést a természethez – az élethez. A Királynők Törvénye szerint egyik uralkodó sem hagyhatja el a palotát – saját biztonsága érdekében és azért, hogy ne érhesse semmilyen külső befolyás.

Többé ő sem teheti be lábát a kvadránsába, nem merülhet el Árkia szépségeiben, és nem láthatja a hegyeiben kószáló szarvasbikákat és őzeket.

Hátradőlt pamlagján, mely addig süppedt a pázsitba, míg fekete szoknyája egész favázát elrejtette. Leemelte nehéz koronáját, és maga mellé helyezte az asztalkára. Felemelte arcát, hogy kiélvezze a halovány bőrére vetülő napfényt. A forrás a közelben bugyborékolt, arra a kis csermelyre emlékeztetve, ami gyermekkori otthonától nem messze csobogott.

Be kell érnie ennyivel.

Szintén a Királynők Törvénye alapján nevelőszülők fogadták örökbe, kívül a palotán, abban a régióban, melynek egykor az élére állt. Míg abban a szerény kis kőházban élt, nem vágyott semmi másra. Honnét is tudta volna, hogyan vágyjon olyasmire, amit még sosem látott vagy tapasztalt! Megtanult mindent, amit csak tudni lehetett a földről, az állatokról és a népről. No meg persze Kvadria sötét múltjáról.

Árkiát évszázadokon át nem érintették a nemzet gondjai; a buján zöldellő szigetről még csak tudomást se szereztek, míg Tória hajókat nem épített és nyugatra nem vitorlázott. A nemzet többi részén annál inkább úrrá lett a kétségbeesés, amikor természeti erőforrásai kezdtek kimerülni. A termékeny Árkia mintha csak arra várt volna, hogy learassák kincseit.

Noha a különálló térségeknek megvoltak a maguk adottságai és erőforrásai, ugyanazon a gyengeségen osztoztak. A féltékenységen.

Emiatt tört ki a kvadránsok háborúja. Közel egy évtizeden át tartott, és életek ezrei vesztek oda. Ez idő alatt a többi régió mind igyekezett meghódítani Árkiát, de hogy miért? Amikor az eónikonok mit sem értettek az állattartáshoz, a tóriánok nem bírtak egy helyben megmaradni, a lüditák pedig véletlenül se koszolták volna be kezüket a földdel?

Kvadria alapító királynői falakat építettek a különböző régiók elhatárolására, ami véget vetett a kvadránsok háborújának. A falak lehetővé tették, hogy a kvadránsok fellélegezzenek, és folytassák független, harmonikus fejlődésüket.

Árkia újra biztonságban érezhette magát.

Írisz először a tizennyolcadik születésnapján hagyta el szülőföldjét, amikor közölték vele, hogy az édesanyja meghalt. Egy tórián hajón szelte át a csatornát. Szemrebbenés nélkül elfoglalta új otthonát és trónusát; percekkel azután, hogy anyját végső nyugalomra helyezték a palota kriptájában, már az udvari ügyeket intézte. Aznap egész éjjel fennmaradt, reggelig virrasztott, és az árkiai történelemről, diplomáciáról szóló könyveket olvasta. Semmi sem okozhatott neki megrázkódtatást. Még az anyja halála sem.

A tündöklő kék égboltra nyitotta zöld szemét, és élvezte, hogy elszakadhat kicsit az aranypalotától. Minthogy magába foglalta az üvegkupola, az összes szoba és benne minden az arany árnyalataiban játszott. A folyosókon még éjjelente is borostyánszínű fény derengett, mintha a sötétség se merné megcirógatni a királynőket tintafekete ujjaival.

Ahogy elnézte az égen gomolygó felhőket, az apjára gondolt. Nem a vér szerinti apjára – a férfira, akit anyja sosem nevezett meg –, hanem arra, aki felnevelte Árkiában. Gyermekkorában mesélt neki a királynőkről az égben, a hajdanvolt uralkodókról, akik már a határok nélküli kvadránsból tekintettek le hátrahagyott utódaikra. Magányában a felhőkre tekintett, velük osztotta meg legmélyebb félelmeit és legcsodásabb álmait, abban a tudatban, hogy titka biztonságban lesz náluk. Leghívebb bizalmasainál.

Azután megérkezett a palotába, és megismerte a királynőket. Minden áldott estét együtt töltöttek – sokszor nem is feküdtek le „illendő” időben, csak a gyermekkorukról, a családjukról, a kvadránsukról társalogtak. Többé nem érezte magát egyedül.

Mégis gyakorta feltekintett az égre, csak most már rég halott apját szólította meg.

– Nem inogtam meg, apám – suttogta. – A Királynők Törvénye fontosabb mindennél, és ez sosem változik… csak vannak bizonyos szabályok, amik hiába vonatkoznak a királynőkre, rám, az évek során valahogy értelmetlenné váltak. – Még azt is helytelennek érezte, hogy hangot ad efféle gondolatoknak. Megcsóválta a fejét. Erősebbnek kell lennie, hajlíthatatlannak. – Királynők vagyunk. Tudnunk kéne változtatni a szabályokon, amik nincsenek hatással a kvadránsokra és az általunk megőrzött békére. Lehetne egy kis hatalmunk a saját életünk felett. – Megrázta a fejét. – Tovább harcolok Árkiáért, és megvédelmezem, amink van, de többet akarok. – Ahogy eszébe jutott a kormányzó kérése, tovább csóválta a fejét. – Nem Árkiának, hanem önmagamnak. – Utálta magát, amiért ilyen gyengének tűnt. – Van egy tervem – fújta ki hosszan a levegőt. – Túl régóta hallgatok már, de ennek vége. Holnap megváltoznak a dolgok. Megváltozik a Királynők Törvénye. Holnap…

Egy méh megcsípte a nyakát. Élesen belé mart, majd tompán szétáradt benne a fájdalom.

A méheket, miként minden más bogarat és rovart, elvileg száműzték a kertjéből. Csak rovarirtó kellett hozzá. Egy újabb csodás eónikon találmány, gondolta szárazon. Ő cseppet sem bánta, ha meg kellett osztoznia a kertjén olyan teremtményekkel, melyeknek nem feltétlenül kellett ott lakniuk, a tanácsosok azonban a biztonsága érdekében ragaszkodtak hozzá.

Mosoly ragyogott fel az arcán – a természet végül talán diadalt arat a technológia felett, és legyőzi a rovarirtót. Alig várta, hogy a vacsoránál elbüszkélkedhessen a fejleménnyel Corrának.

A csípés egyre inkább fájt, míg már nehezére esett magába fojtania. Nyál gyűlt a torkába. Csak nem allergiás?

Felemelte a kezét, és kitapintotta bőre felfeslett szélét. Amikor maga elé emelte ujjait, vértől vöröslöttek. Elhaló nyögés tört fel torkából.

Egy alak magasodott fölé, fogai megcsillantak a rosszindulatú és kéjes vigyortól. Vékony késpenge tükrözte vissza a napfényt, éléről vércsepp hullott alá.

Harag villámlott végig a testén, ahogy forró vére lecsordult a nyakán. Karjai hátracsapódtak, leverték a koronát a padlóra.

Hallatlan! Árkia királynője vagyok!

Hogy merészeli bárki is elvágni a tor…

3.

Kerália

Ifjabb Mackiel Delore a súlyos tölgyfa asztalánál ült, és összeráncolt homlokkal forgatta kezei közt a kommtokot; gyűrűi ide-oda csúszkáltak a fényes fémburkolaton. Furán hallgataggá vált, miután átadtam neki, majd megtettük a hosszú és fagyos gyalogutat Harmóniától, át Tória központján, vissza a félig elkorhadt rakparton álló árverési csarnokig. A szülei halála óta nem hallgatott ennyit.

Legfeljebb sápadt bőrével és sötét hajával emlékeztetett az apjára. Mellénnyel próbálta kiszélesíteni fájdalmasan sovány alakját, és keménykalappal növelni jelentéktelen magasságát. Ezzel együtt megidézte apja sötét alakját, akire mindig is hasonlítani akart.

Idősebb Mackiel félelmetes utódra vágyott, helyette kapott egy sovány keszeget. Okkal aggódott, hogy fia külleme nem ébreszt majd kellő félelmet és tekintélyt azokban, akik vele és a Delore Export-Importtal üzletelnek.

Tévedett.

Mackiel olyan tekintettel meredt a kommtokra, mintha egyszerre gyönyörködtetné és megrémítené, ami lapulhat benne.

– Már sosem fogod kinyitni? – kérdeztem tőle.

– Tegyem tönkre a portékát? – Megrázta felém a mutatóujját. – Ennél azért jobban ismerhetnél, kisszívem.

Felszisszentem, ahogy vele szemközt helyet foglaltam.

– Megsérültél, porcelánbabám? – kérdezte vigyorogva. – Jobban is vigyázhatnál a portékádra.

Égnek emeltem a szemem, ahogy kitapogattam bekötözött térdemet a megfakult fekete szoknya alatt. Álcaruhámat mosásba adtam, remélhetőleg kiszedték belőle a vérfoltot. Ha már az anyám szoknyája. Egyike a néhány göncnek, ami utána maradt.

Hat hónap telt el, mióta utoljára láttam a szüleimet. Hat hónap apám balesete óta. Hat hónap azóta, hogy elszöktem otthonról, mert nem tudtam belenézni anyám szemébe, és lezártam szívemnek azt a kamráját, amit többé nem nyitottam ki.

– Megérte. – Bármit megtettem volna Mackielnek. Talán csak két év választott el minket, de egyszerre volt a barátom és a mentorom. És most már a családom.

Felkapta a fejét.

– Veled mindig megéri.

Ezt elengedtem a fülem mellett. Mindig ezt csinálta, ezúttal mégsem tudtam, hogy tréfának szánja-e, vagy tényleg többet szeretne tőlem, tőlünk. Eltűnődtem, mit láthat, ha rám néz. A céltudatos tórián lányt, aki lenni próbáltam? Vagy az összetört lelket, az ő porcelánbabáját, akiből az első apró repedésen át feltör a benne dagadozó sötétség?

Nem firtattam, melyiknek örülne jobban.

Mackiel irodája az árverési csarnok padlásáról tekintett a tóriai kikötőre. A hajók holdfénnyel teli vitorlái szellemekként kísértettek a sötét vízen. Gyakran belegondoltam, miért választotta ezt a tengerre néző szobát. Csak azért, mert az apja élt benne? Vagy mert mindennap próbára akarta tenni a víziszonyát, hátha egyszer elmúlik?

Sietve megvakargatta a nyakát, mintha ellenőrizné, hogy nem készül-e alámerülni az óceánba. Pedig erősebb volt annál, mint hitte. Ellentétben velem. Én nem bírtam szembenézni a kísértetekkel. Az őrületbe kergetett minden szoba, amit szűkösebbnek éreztem az árverési csarnok mögött megbúvó szerény hajlékomnál. Már attól elszorult a torkom, ha a szűk helyekre gondoltam.

Kis belégzés, kis kilégzés. Amíg van beút, van kiút. Ez a mantra segített kordában tartani a szorongást, ami angolnaként tekergőzött a hasamban.

– Szerinted mennyit kaphatunk érte? – kérdeztem, hogy eltereljem a saját figyelmemet.

Az asztalra helyezte a kommtokot, és felém nyújtotta másik kezét.

– Ez a tiéd.

A tenyerén megcsillanó ezüstmedál Kvadria közös pénzét, az aranykvajcárt mintázta. Amikor érte nyúltam, elkapta a kezem. Tessék – a sötétség, ami mostanság megfertőzte, újra a felszínre bugyogott, hogy rá se ismerjek a barátomra.

– Túl sokáig húztad az időt.

Elrántottam a kezem, ujjaim közt az ezüsttel. Hátradőltem a széken.

– Mihez képest? – ellenkeztem. – Elcsórt már valaki kommtokot anélkül, hogy a kvadriai hatóságok letartóztatták volna?

– Talált, süllyedt. – Hátrabillentette a székét, hogy utánozzon. Eltörpült az óriási támla mellett. Az egész szobát és minden bútorát egy testesebb emberre szabták – idősebb Mackiel Delore-ra. Minden maradt is úgy, ahogy hagyta, amikor kitört a vérkór.

A járvány tengeri betegségként kezdődött egy visszaúton Árkia felől, és szélsebesen elterjedt, miután a hajó kikötött, és a legénység hazatért tóriai otthonaiba. Nem ismert könyörületet. Akit megfertőzött, annak szeméből és füléből órákon belül szivárogni kezdett a vér, ami sebtében meg is alvadt. Mackiel anyja kapta el először, azután jött az apja.

Mackiel az Eónikon Gyógyintézethez fordult, abban a reményben, hogy részesülhet a HIdRA-ban, az eónikonok csodatévő Holisztikus Immunitásdeaktiváló és Regeneráló Anyagában – egész Kvadria legértékesebb kincsében –, de ezzel a megfogyatkozott készletek miatt minden évben csak egyetlen „méltó” pácienst kezeltek. A királynők döntötték el, ki legyen a szerencsés beteg. Nem egy bűnöző és a felesége szerepelt a listájuk élén.

Mire Mackiel hazatért, mindkét szülőjét elveszítette.

Az apja halála óta eltelt három évben a Delore Export-Import csak annyiban változott, hogy Mackiel szemébe gonosz fény költözött, és egyre szaporodtak a testőrei. Ma este is kiküldte a fogdmegjeit, hogy a sötét ügyeit intézzék. Inkább szörnyetegeknek láttam őket, mint embereknek – remélhetőleg elfelejtették a hazavezető utat.

– Köszönöm, Kéra – törte meg hirtelen a csendet.

Felkaptam a fejem.

– Szívesen? – Inkább hangzott kérdésnek, mint akartam, tekintettel gyorsan változó kedélyére. Hetedik éve tartott a barátságunk. A hajsza izgalmával és a játék örömével kezdődött, ami történetesen a zsebünket is megtömte. Akkor még eleven és elbűvölő tizenkét éves fiúnak tűnt, tele a gazdagság, a pezsgés és a jövő ígéreteivel. Távolabb nem is állhatott volna az általam ismert világtól.

Míg a kis Mackiel azzal kérkedett, hogy a legújabb eónikon gépekkel játszik, és habos lüdita süteményeket majszol uzsonnára, addig én a szüleim szűkös, félhomályos viskójában borzongtam, és anyám egyhetes halpotyadékból készült híg levesét ettem. Apám megörökölte a szülei szállítmányozási cégét, de az öreg bárka felért egy szitával, már alig állta az Árkia és Tória közötti viharokat. Napról napra éltünk, miközben a szüleim valamiért egy fényesebb jövőben reménykedtek.

Mackiel az új élet esélyével kecsegtetett, amikor felajánlotta, hogy legyek csaklis. Azonnal igent mondtam.

Csakhogy az elmúlt egy évben valami fokozatosan megmérgezte a gondolatait, ahogy a tengeri levegő kikezdi a rakpart fáját. Hová tűnt a fiú, akinek arcán úgy ragyogott fel a mosoly, mint tavaszi nap az égen? A szülei halála kísértette még most is, ahogyan engem az apám balesete?

Hat hónapja költöztem Mackiel árverési csarnokába – mármint a saját külön szobámba. Azt hittem, ez majd közelebb hoz minket egymáshoz, visszarepít a felhőtlen gyerekkorba, amikor mindent együtt csináltunk, de most is napokra eltűnt az életemből, és sosem adott magyarázatot.

– Jól csináltad – mosolyodott el.

Ujjaim közt görgettem a függőt, mielőtt rákapcsoltam csaklis karperecemre. Úgy egy éve kezdett ilyeneket adni az egyre veszedelmesebb lopásokért. Szépen illett a többi trófea közé.

– Én is köszi ezt – bólintottam.

– Van itt neked még valami. – Egy levelet nyújtott felém.

Félelem rántotta görcsbe a gyomromat.

Minden további nélkül feltéptem a borítékot. Anyám legújabb üzenete néhány szóból állt, mégis felért egy gyomrossal.

Kedves Kerália!

Kérlek, feltétlenül gyere el az Eónikon Gyógyintézetbe. Apád haldoklik. Az orvosok szerint hetei vannak hátra, vagy még annyi se, ha nem kap HIdRA-t. Kérlek, gyere, és köszönj el tőle.

Szeretlek, Kerália. Hiányzol nekünk. Szükségünk van rád.

Szeretettel:

Anya

Görcsösen markoltam a papírost, a lélegzet szaggatottan tört fel a torkomból.

Bár hat hónap is eltelt, még mindig a fülemben visszhangzott, ahogy apám a nevem üvöltötte. Ezt a szót ejtette ki utoljára, mintha valami átok lenne, mielőtt kiesett a hajóból, és szétzúzta a fejét egy közeli sziklán. Sosem felejtem el anyám könnyes arcát, ahogy ott zokogott öntudatlan teste felett, mielőtt eltolták a kórházi ágyon, hogy a doktorok megvizsgálják.

Két hétig nem mozdult az ágya mellől. Mire hazajött, nekem már nyomom veszett. Számtalan levelet küldött az árverési csarnokba, folyton azért könyörgött, hogy virrasszak mellette a kórházban. Pontosan tudta, hová menekültem.

Csakhogy tévedett. Nem volt rám szüksége. Apám a halál mezsgyéjén járt amiatt, amit tettem. Mindenki jobban járt nélkülem.

A Mackiellel való találkozás terelte új pályára az életemet, de apám balesete miatt szakítottam végleg a szüleimmel és nyomasztó elvárásaikkal. Már nem térhettem vissza hozzájuk. Bárhogy is szerettem volna.

– Minden rendben? – Mackiel hangja lágyan csengett.

Megráztam a fejem.

– Apa haldoklik.

– Kap HIdRA-t? – Láttam, ahogy elsötétül az arca.

– Nem úgy fest. – Apám ezrekkel osztozott a várólistán. Az eónikon tudósok minden évben próbálták kiváltani az orvosságot valami mással, de minden évben hiába. Már azt beszélték, hogy egyetlen adag sem maradt belőle.

– Átok a királynőkre. – Mackiel nagyot csapott az asztalra. – Sajnálom, Kéra.

Vettem egy nagy levegőt, hogy magamhoz térjek. Az utolsó csepp könnyem is elsírtam az apám balesete utáni napokban. Abban a pillanatban elveszítettem, amint kiesett a hajóból.

Rázkódás futott végig a rozoga épületen, amint a súlypont áthelyeződött a földszintre. Megérkezett a közönség.

– Megértem, ha ma este nem jössz le – sóhajtott Mackiel.

– Hogy ne lássam, ki veszi meg a kommtokomat? – Kipréseltem magamból egy mosolyt. – Felejtsd el!

Ahogy elvigyorodott, lefoszlott róla minden komorság.

– Akkor gyere. Ne várakoztassuk meg a közönségünket.

*

AZ ÁRVERÉSI CSARNOK a tórián kikötő távolabbi és züllöttebb végében helyezkedett el. Gyerekként mindig fényes palotának láttam boltozatos tetejével és széles oszlopaival, de ma már ezek sem leplezték előttem az igazságot, hogy megérett a bontásra. A sós levegő elrothasztotta a tartópilléreket, és jobbra, a tenger felé döntötte az egész tákolmányt, emiatt a korhadó fa bűze átjárt minden helyiséget, beleértve a színpad mögött lapuló huzatos szobámat is. A bomlás bűze mindenhová elkísért, mint az árnyékom. Milyen találó!

A közönség a rakpart egy valamivel stabilabb részéből szállingózott át, mely egyéb intézményeknek adott helyet: zsúfolt játéktermeknek, fülledt kéjpalotáknak, nyirkos kocsmáknak. Valamennyi lápi gombaként tenyészett a vízparton, hogy együtt kiadja Tória hírhedt bűnnegyedét, a Dokkot. Szomszédaink fikarcnyit se voltak különbek nálunk.

Az árverési csarnokban egyre csak gyűlt a tömeg, míg már levegőt se lehetett venni anélkül, hogy ne mások tarkóját melengettük volna. Ha még valaki bezsúfolódna, megroppanna alattunk a padló, és mind belehullanánk az óceánba. Habár a falak mögül kiszivárgó hangkavalkád nem kerülte el a figyelmüket, a tórián hatóságok békén hagyták Mackielt és piszkos üzletét.

A tórián királynő évtizedek óta be akarta zárni a Dokkot. Nemrégiben arról beszélt, hogy „biztonsági okokból” kell lebontani a rakpartot, de mind tudtuk az igazat: le akarta törölni ezt a szégyenfoltot a „becsületes” tórián társadalom arcáról. Talán ez a gondolat nem hagyta nyugodni Mackielt?

Ha igen, nem maradt egyedül a szorongásával. Napközben, amikor a Dokk legtöbb intézménye zárva tartott, és mindenkinek az ágyában kellett volna pihennie, mindenféle hangok szűrődtek ki a zárt ajtók mögül. Dühödt hangok. Az üzlettulajdonosok hangjai, akik bosszút akartak állni a kotnyeles királynőn. Fogadkoztak, hogy zátonyra futtatják az összes tórián üzletet, ha nem hagyják őket békén. Bármit próbált elhitetni a királynő a közvéleménnyel, ezen a szégyenletes helyen lüktetett a kvadráns szíve. Ha kivágják, egész Tória elsorvad.

Nem mintha valaha is beleártottam volna magam a palota ügyeibe.

A színpadi függöny mögül figyeltem, ahogy a közönség kivetkőzött magából – vagy csak önmagát adta ahelyett, hogy a keményen dolgozó és vállalkozókedvű felfedezők, kereskedők szerepében tetszelgett volna. Nem kellett sokáig várni, hogy a valódi, sötétebb vágyak felszínre törjenek. A széles szoknyák alatt kezek markolászták a szabaddá vált bőrfelületeket, míg a kiskölykök úgy navigáltak köztük, mint patkányok a csatornában, hátha nekik is leesik valami. Különb gyakorlóterep nem is kellett egy új csaklisnak – aki ebben a közegben feltalálta magát, abból még bárki lehetett.

Könnyen beláttam, miért tiltottak annak idején a szüleim az efféle helyektől, de miután a kikötő közelében éltünk, az árverési csarnok soha nem került ki a látóterünkből.

A tengernél nőttem fel, ezért imádtam úszni, viszont mindig is gyűlöltem hajózni. Csenevész termetem miatt nem értem fel az árbócig, apró ujjaimmal nehezemre esett bogokat kötni. Míg a szüleim úgy járkáltak a fedélzeten, mintha a szárazföldön lettek volna, én folyton elveszítettem az egyensúlyomat. Nem értettem, hogy szerethetik ezt a tengerjáró életet: a korai kelést, a csikorgó hideget és a véget nem érő gürcölést, szinte minden ellenszolgáltatás nélkül.

Egy-egy út után a szüleim a tűz mellé kuporodtak – már ha éppen megengedhettük magunknak –, és a kalandjaikon merengtek, míg én azért imádkoztam a királynőkhöz az égben, hogy sújtana le egy villám a rakpartnál horgonyzó hajóra. Ahogy cseperedtem, azért fohászkodtam, hogy ne vigyenek magukkal, és kivertem a hisztit, ha mégis mennem kellett.

Évekig nem tudtam, hogy másféle élet is létezik, amit élveznék, amiben kivirulnék. Aztán találkoztam Mackiellel.

Az árverési csarnokban tett első látogatásomról nem sokra emlékszem, csak az érzésre. A szinte tapintható izgalomra, ami átjárta egész testem és összes érzékemet. Nem loptam semmit, csak végigsimítottam ujjaimmal a hölgyek táskáján, és az urak zsebében turkáltam, de bármit elvehettem volna, s ez a tudat felért a megvilágosodással.

Aznap késő este Mackiel rám talált, ahogy lábamat lógatva ültem a rakparton, a hideg éjszaka dacára izgalomtól kipirult arccal. Amikor bemutatkozott, egyszerre kínálta felém a kezét és új életemet.

Agyam hátsó fertályába száműztem anyám levelét, a szüleimmel kapcsolatos gondolatokat és az ásító ürességet, amit a hiányuk hagyott. Az ürességet, amit én magam teremtettem, amikor követtem Mackielt ezen a sötét úton. Ahonnét már nem fordulhattam vissza.

Ahogy tekintetemmel az árverési csarnok közönségét pásztáztam, eltűnődtem, ki lesz a kommtokom és a benne lapuló csipek új tulajdonosa, meg persze azon, hogy mennyi lesz a részem. Elképzeltem a lázas licitálást azok részéről, akik kétségbeesetten vágytak bepillantani az eónikon életbe és technológiába. Ahogy más kvadránsok lakói, a tóriánok sem használhattak eónikon eszközöket, nehogy megváltoztassák a társadalmunkat, de ez persze senkit sem tartott vissza attól, hogy belekívánjon kóstolni az élvezetbe.

A kommcsipek pontosan ezt tették lehetővé. Mást se kellett tennünk, csak a nyelvünkre helyezni, hogy egy másik helyre és időbe transzportálják érzékeinket. Mintha egy saját emlékünk kelt volna életre. Mintha üzenetet kaptunk volna egy másik életünkből.

Mackiel az épület oldalához tákolt standon állt. Apja halála óta nehéz brokátfüggönnyel rekesztette el portékáit a tömeg elől, ettől az árverési csarnok inkább emlékeztetett lüdita színházra. Ezt a hatást is kívánta elérni, ezt a látványosságot.

A legjobb ülőhelyeket mindig „nagyra becsült patrónusainak” tartotta fenn, akik nem mocskolták be magukat azzal, hogy kapcsolatba kerültek a pórnéppel. Most is a helyéhez kísért egy nagy királynőkék főkötőt viselő lányt, s miközben egyik kezét bársonyba burkolt karjára fektette, a másikkal megbillentette felé keménykalapját. A lány felnézett rá. Még ebből a távolságból is láttam szirupos imádatát. Félrekaptam a tekintetem, ahogy Mackiel vetett felém egy pillantást; nem akartam, hogy lássa arcomon a mardosó féltékenységet.

– Félre – könyökölt oldalba Kyrin. – Az én portékám jön először.

Készséggel félreálltam az útjából; a lehelete három méterrel megelőzte. Homokszőke haja a legkülönfélébb irányokba ágazott szét, mintha a legújabb lüdita divatot próbálná mímelni. Röhejesen festett. Mi, csaklisok a hagyományos öltözéket és megjelenést díjaztuk, ami lehetővé tette, hogy beolvadjunk a környezetünkbe.

– Még mindig zsebórákat csaklizol? – kérdeztem tőle. Pechjére a termete miatt kitűnt minden tömegből, bárhogy igyekezett. Viszont bármennyire utáltam elismerni, hosszú ujjaival seperc alatt lekapcsolta az óraláncot, mielőtt a tulajdonos bármit megsejtett volna. – Ez most meddig tartott? Öt évig?

– Fogd be, Kerália – mordult rám.

Vállat vontam, és a fülem mögé tűrtem egy kósza tincset.

– Semmi gond. Adj magadnak még pár évet, és menni fog. Látod ezt? – Feltartottam a csuklómat, és megcsillogtattam az új medált, annak jelét, hogy felsőbb kasztba léptem Mackielnél. – Megnézed közelebbről is? Tudod, hogy ihletet meríts belőle.

Kyrin bőr karperecén csak két árva függő szolgált egymás társaságaként, míg én már alig tudtam helyet szorítani az újabb trófeának. Szüleim váltig állították, hogy a hajózás a véremben van, de csak látták volna, hogyan akasztom le a táskát egy vénlány válláról vagy akár a szemüveget a férje orráról! A csaklizás, az van a véremben.

– Majd pont rólad fogok példát venni – lökte félre Kyrin a karomat. – Nem mindenki pattog úgy, ahogy Mackiel fütyül. Vagy pattog a fütyülőjén…

– Én csak a munkámat végzem! – Ökölbe szorítottam a kezem, mielőtt még kitaláltam volna, mi lesz a következő lépés.

Kyrin meg se rezzent.

– Ja, persze. Azt hiszed, nem látunk a szemünktől? – A csaklisok felé mutatott, akik érdeklődéssel hallgatták perpatvarunkat. – Neked jutnak a legjobb melók.

– Mert én vagyok a legjobb.

– Ja, a legjobb a segg…

Előrelendültem, hogy öklömmel bepancsoljak a képébe, de a legutolsó pillanatban visszarántott egy kéz, aminek ujjait teljesen elborították a gyűrűk.

– Mi folyik itt? – Mackiel tekintete ide-oda villámlott köztünk, érzéki ajka ijesztően eltorzult.

– Semmi – nyeltem vissza a haragomat. Nem akartam megvitatni vele a rólunk szóló pletykákat, amíg nem tudtam, hányadán állunk. – Csak most hallottam, milyen bájos lüdita órát csaklizott Kyrin. – Küldtem Kyrin felé egy édes mosolyt.

Mackiel elvigyorodott.

– Azt mondod? – Megveregette gödröcskés arcomat. – Édes. – Kocc. – Kis. – Kocc. – Kéra. – Kocc.

Kirántottam csuklómat a szorításából, és hátraléptem. Nagyon nem örültem, hogy Kyrin végignézte az évődésünket. Oké, éjjelente sokszor kettesben maradtunk a lakrészében, és megvitattuk az árverési csarnok jövőjét, de más nem történt, még ha úgy éreztem is, mintha egy szakadék peremén egyensúlyoznánk. Vagy én egyensúlyoznék ott. Az elmúlt egy évben mintha már nem érdekeltem volna annyira.

– Mit mondok mindig? – kérdezte dallamos, mégis tekintélyt parancsoló hangon. Mélyen ülő szeme ide-oda járt köztünk.

– Nem számít más, csak a portéka – feleltük kórusban.

Közben belerúgtam egy jóízűt Kyrin sípcsontjába. Válaszként felmordult, és hátrébb lépett.

– Az ám – babrált Mackiel a keménykalapjával. – Ma este gazdag árukészletet halmoztunk fel, úgyhogy foglalkozzunk is azzal, rendben?

Gazdag? Elkaptam Mackiel pillantását. Korábban nem válaszolt a kérdésemre, amikor a kommtok és a csipek értékét firtattam. Most is kerülte a tekintetemet és a nyakát vakarászta, majd vetett felém egy gyors pillantást. Pedig sosem nyugtalanították az árverések. Mióta az apja elment, ezekért az estékért élt.

– Mindenki a helyére, csaklisok – élénkült fel. – Lassan kezdünk! – Felpördült a színpadra, maga mögött repdeső frakkjával.

– Mintha egészen máshol járna. – Nyakamon éreztem Kyrin áporodott leheletét, ahogy a fülembe suttogott. – Ennyire lefárasztottad az éjjel?

Ezúttal Kyrin lábujjaira mentem csizmám tüskés sarkával. Jóleső kéjjel hallottam, amint a tüskék áthatoltak a cipőjén és belevájtak a bőrébe.

– Te kis lotyó! – jajgatott fél lábon ugrándozva. – Egyszer még visszakapod!

Elfurakodtam mellette és a többi tátott szájú csaklis mellett.

– Lehet – szóltam vissza a vállam felett –, de nem tőled.

Nem, amíg Mackiel fedezi a hátam.

Utat törtem magamnak az árverési csarnok bejáratához, hogy a tömeg mögül kövessem figyelemmel az eseményeket. Veríték gyöngyözött a homlokomon, annyira összetömörültünk a barlangszerű térben; csak a sós fuvallatok jelentettek némi könnyebbséget, ahogy utat találtak a hajópadló résein.

Mélyről felszakadó nyögés rázta meg az épületet. A licitálók gyorsan balra húzódtak, hogy helyreállítsák az egyensúlyt.

– Mindenkit köszöntök az otthonomban! – Mackiel zengő hangja betöltötte az egész színházat. – Ma este önök a családom, a családom pedig a legjobbat érdemli!

Az apjától kölcsönözte ezt a szöveget, de a közönség ugyanúgy benyalta, mintha legelőször hallaná. Apja a semmiből építette fel feketepiaci vállalkozását. Nem lehetett sokkal idősebb Mackielnél, amikor felismerte a lehetőséget, hogy készpénzre válthatja azon tórián honfitársai kíváncsiságát, akik nem engedhetik meg maguknak a saját hajót, sem a törvényes kvadránsközi termékeket. Ezért jóval kedvezőbb áron kezdte kínálni a maga portékáit.

– Ma önök mellé pártolt a szerencse – folytatta Mackiel –, mert ilyen kivételes kollekciót még sosem kínáltunk eladásra.

Minden este szóról szóra ezt mondta, csak ma történetesen nem hazudott. A beszerzés izgalma mellett legjobban az árverés lüktető hangzavarát szerettem. Elvigyorodtam a várakozástól. Még anyám levele is feledésbe merült.

– Mielőtt elkezdenénk, hadd fektessem le az árverés alapszabályait. – A nyögés úgy pattogott körbe a tömegen, mint tetvek egy kóbor kutyán. – Ugyan, ugyan – csitítgatta a kedélyeket. – Előbb az üzlet, aztán a szórakozás. Én mindig ezt mondom. – Elvigyorodott, és a tömeg újra a tenyeréből evett.

Színpadi érzéke tucatjával vonzotta az egyre újabb licitálókat, így apja halála után se lett kiszolgáltatva a versenytársaknak. Ha már itt tartunk, a versenytársai is eljártak ide a műsor kedvéért, csak ők vigyáztak a kvajcárjaikra.

– Mint tudjuk, senkinek sem kell itt kiegyenlíteni a teljes vételárat, nehogy kísértésbe vigyük azokat, akik nem tudnak parancsolni a ragadós kezüknek. – Nevetés szaladt körbe a tömegen. Mindenki tudta, milyen úton szerezte be az árverései tételeit, és jót mulattak a képmutatásán. – Mindazonáltal tíz százalék foglalóra igényt tartunk a nyertes részéről. Az árverés végén drága csaklisaim hazakísérik azt, aki a legmagasabb ajánlatot tette, hogy begyűjtsék a fennmaradó részt. Amennyiben az illető nem találja a tárcáját, a csaklis visszahozza ide a portékát, és a többi szerencsés holnap este újra megteheti a licitjét, de aki egyszer átvert, annak nincs második esélye.

Épp csak azt nem kötötte a közönség orrára, hogy a csaklisoknak egy órájuk van a vételár leadására, amiért cserébe öt százalék részesedést kapnak. Az újak gyakran próbálták zsebre tenni a pénzt, netán megtartani a lopott értékeket maguknak. Mackiel azelőtt egyetlen kvajcár nélkül száműzte a hűtlenné vált csaklisokat, de manapság már a fogdmegjei tartatták be a törvényét.

Végigfutott hátamon a borzongás, ahogy az érintésükre gondoltam, vagy ami rosszabb, fehérje nélküli fekete szemükre. Két év is eltelt, mióta Mackiel alkalmazta őket, de azóta sem sikerült hozzászoknom a jelenlétükhöz. Azt se tagadhattam, milyen hatást gyakorolnak rá. Kisfiúként fuldokló patkányokat mentett ki a Dokk csatornáiból; manapság ott tüntette el azok holttestét, akik elárulták.

– A fogdmegeket kicsit elragadta a hév – mondogatta, de amikor láttam a tekintetében bujkáló sötétséget, eltűnődtem, kinek a kezéhez tapad az a vér. Nem biztos, hogy tudni akartam az igazat.

Mackiel tovább vesézte a szabályokat.

– Miután az árverés lezajlik, a licitálásnak vége. Ha meglátom a portékát egy másik csarnokban… nos, fogalmazzunk úgy, hogy többé nem látjuk szívesen az illetőt. – Sugárzóan elmosolyodott, de így is átment az üzenet: az lesz az utolsó napotok, amikor megpróbáltok átverni. – Végezetül pedig, az üzletem és a szolgáltatásaim – hordozta végig csillogó szemét a seregleten –, sőt az egész jelenlétem olyan kiváltság, amit csak tóriánok élvezhetnek, ők is csak ki tudja, meddig. Ne feledjék, a nevem és a csaklisaim neve nem hangozhat el e ház falain kívül. Ez a legfontosabb szabály.

Az ajánlattevők egyre izgágábbá váltak, ahogy a beszéd nyúlt. Nem először hallották. Látni akarták, mit kínálunk nekik. Milyen más kvadránsokból származó kincsekre tehetik rá a mocskos mancsukat, amitől kicsit jobb lesz az életük? Valami orvosságra netán? Vagy csak egy kacatra, ami jól mutat a kandallón? Amivel el lehet dicsekedni a barátoknak?

Vagy egy kommcsipre, amivel betekinthetnek egy másik kvadráns életébe? A tökéletes ajándékra minden tórián számára?

Alsóneműm rátapadt nyirkos bőrömre. Gyerünk már, Mackiel. Rukkolj ki vele!

– Akkor megállapodtunk – mondta ki végre. – Elég is az üzletből. Jöjjön a szórakozás!

A tömeg tapsban tört ki, amint félrerántotta a függönyt, hogy felfedje az egyes számú árverési tételt. A kevésbé kelendő portékákkal kezdte: szőtt árkiai takarókkal, zsebkendőkkel és sálakkal; lüdita festményekkel, ékszerekkel és hajszínezőkkel. Vonakodva emelkedtek a kezek. Senki sem akarta már az elején elverni a pénzét. Kyrin órájára se licitáltak sokan, ez lévén a leggyakoribb lopott holmi. Magamban kuncogtam. Aznap este se kereste magát degeszre.

A csalódottság elfelhőzte Mackiel arcát, és barázdákat vont homlokára. A legjobbat akarta, de hát épp ezért tartott engem.

A licitálók körében is nőtt a nyugtalanság. Többet akartak. Olyasmit, amit még nem láttak. Valamit Eóniából, a legérdekesebb és legegyedibb kvadránsból. Jobbra-balra ingáztam, hogy kilássak a kalapok közt. Nem kételltem, hogy Mackiel legutoljára hagyja a kommtokomat, a legizgalmasabb portékát.

A közönség háborgó tengerként hullámzott, amint felfedte a következő tételt: egy dermaruha letépett ujját. Nem éppen hasznos holmi, de mégiscsak érdekesebb egy zsebóránál. A közönség közelebb hajolt, hogy tüzetesebben megvizsgálja, mielőtt elhangzanak az első licitek. Félrekaptam a fejem, amikor a mellettem álló férfi az arcomba tolta nyirkos hónalját.

Ekkor láttam meg.

Mozdulatlanul állt a tömeg közepén, miközben mindenki mozgott körülötte. Mélyen a fejébe húzta nyűtt kalapját, és kék mellényt vett fel gyűrött fehér inggel, de így is azonnal ráismertem – a dermaruha kikandikált a gallérja mögül.

A küldönc.

Eljött a kommcsipekért.

4.

Corra
Eónia királynője

Második cikkely: Az érzelmek és a kapcsolatok elfelhőzik
az ítélőképességet. Eónia nem összpontosíthat másra,
csak a műszaki fejlődésre, az orvoslásra és
a közösség egészére.

Amikor a fülébe suttogták Írisz halálhírét, megpördült az ágyban, és a szeme nyomban felpattant. Döbbenten ült fel, miközben álmai szertefoszlottak a sötét szobában. Délutáni szunyókálásra vonult vissza, miután végzett az udvari ügyekkel, melyek gyakorta kimerítették.

– Hogyan? – fordult testes tanácsosa felé, aki mereven, az oldalához préselt karral tornyosult fölé. – Mit mondott, Ketor?

– Írisz királynő halott, felség – ismételte meg a férfi, miközben tekintete félrerebbent Corra fedetlen barna válláról.

Az eónikonok kizárólag alvás közben nem viseltek dermaruhát. Ő is élt ezzel a kis szabadsággal, mi több, élvezte. Tudta, hogy nem vall egy eónikonra – szemérmesnek és maradinak illene lennie –, de nem érdekelte. Főként most nem.

– Nem – rebegte. – Ez nem lehet.

– Attól tartok, megtörtént, felség. A királynőt néhány órája találták meg a kertjében.

– Az orvosok sem tudták megmenteni? – csuklott el a hangja.

– Elkéstek – felelte a férfi leszegett fejjel. – Már halott volt.

Az eónikon doktorok se kérdőjelezhették meg a halál véglegességét, habár megpróbálták. Egyetlenegyszer.

Felkelt baldachinos ágyából; az sem érdekelte, hogy közszemlére teszi csupasz testét, míg a széktámlára vetett dermaruha után nyúlt. Nem mintha az elleplezte volna alakját – amint bedugta karját és lábát, a feszesen illeszkedő anyag végigfodrozódott a testén, hogy felvegye görbületeit. Csak most eszmélt rá, hogy jelen van komornája is, egy fiatal árkiai nő kivörösödött arccal és üveges szemekkel, miután nyilván megsiratta Írisz elvesztését. A palota személyzetének túlnyomó része Árkiából érkezett – mind ilyen egyszerű, dolgos teremtés.

Felvette éjjeliszekrényéről a kis aranyórát – koronázási ajándékát –, nyaka köré tette vékony aranyláncát, és elrejtette a ruha anyaga alatt. Elfordult, hogy komornája kontyba foghassa tömött fekete haját, és a hajtűkkel rögzíthesse súlyos koronáját. Noha arca rejtve maradt, szorosan becsukta a szemét, és száműzött magából minden érzelmet.