Mr. Quin

részlet

Translation entitled „Mr Quin” © 1930,

Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: The Mysterious Mr Quin

© 1930, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Gy. Horváth László, Sipos Katalin

Hungarian translation © Gy. Horváth László, Sipos Katalin, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Harlekinnek, aki láthatatlan

Előszó

A Mr. Quinről szóló történetek nem egy sorozat részeiként íródtak. Egyesével készültek, nagyobb időközönként. Megítélésem szerint Mr. Quin az ínyenceknek való.

Édesanyám egy drezdai porcelánfigura-készletet tartott a kandallópárkányon, ami engem gyerekkoromban és később is elbűvölt. Az olasz commedia dell’arte alakjai voltak ezek: Arlecchino vagy Harlekin, Colombina, Pierrot, Pierrette, Pulcinello és Pulcinella. Kamasz lányként egész sorozat költeményt írtam róluk, és azt hiszem, hogy első, nyomtatásban megjelent művem éppen az egyik ilyen vers volt, a Harlekin dala. A Poetry Review közölte, és egy egész guinea-t kaptam érte!

Miután a költészettől és a kísértethistóriáktól a krimik felé fordultam, Harlekin ismét megjelent; ez a figura láthatatlan, hacsak ő másként nem akarja, nem is egészen emberi, mégis szívén viseli az emberek, s különösen a szerelmesek ügyes-bajos dolgait. Ugyanakkor a holtak védőügyvédje is.

Habár mindegyik róla szóló történet független a többitől, ennek a gyűjteménynek a végén, mely hosszú évek során állt össze, kikerekedik Harlekin története is.

Mr. Quin mellett ott van Mr. Satterthwaite, Mr. Quin barátja a halandók világában: a szívesen fecsegő Mr. Satterthwaite, az örök nézőközönség, aki – bár maga soha nem hatol az öröm és a bánat mélységeibe – azonnal felismeri a drámai helyzeteket, és azt is tudja: neki is eljátszandó szerepe van bennük.

Mr. Quin történetei közül nekem ezek a kedvenceim: Világvége, Férfi a tengerről, A Harlekin ösvény.

Agatha Christie

1. fejezet Mr. Quin eljön

Szilveszter napja volt.

A ház, Royston felnőtt vendégei a nagy előcsarnokban gyűltek össze.

Mr. Satterthwaite örült, hogy az ifjúság már elment aludni. Nem szerette, ha a gyerekek csapatban randalíroztak. Érdektelenek voltak a számára, és faragatlannak találta őket. Nem volt bennük semmi kifinomult, pedig ahogy múltak az évek, Mr. Satterthwaite egyre inkább kedvelte a kifinomult dolgokat.

Mr. Satterthwaite már betöltötte hatvankettedik életévét. A kissé hajlott hátú, ráncos férfi manószerű arcán fürkésző kifejezés honolt, és különös módon élénken érdekelte más emberek élete.

Mondhatni egész életében a zsöllye első sorában ült, és az emberi természet különféle drámáit szemlélte, amint azok kibontakoztak a szeme előtt. Az ő szerepe mindig is a nézőé volt. Az évek múltával egyre inkább kezdte érezni a korát, és mostanában vette észre, hogy a látott színjátékra már kritikusan reagál. Most már csak különlegességekre vágyott.

Kétségtelenül volt is érzéke az effajta dolgokhoz. Ösztönösen ráérzett, ha kialakulóban volt valami drámai helyzet. Akár a katonalovak, ő is szagot fogott. Aznap délután érkezett Roystonba, és ez a sajátos belső érzéke azóta jelzett neki, hogy álljon készenlétben. Valami érdekes zajlott, vagy készülődött éppen.

A társaság nem volt túl népes. A derűs természetű és remek humorú Tom Evesham volt a házigazda, a háziasszony pedig a komoly, politikával foglalkozó feleség, akinek férjhez menetele előtt Lady Laura Keene volt a neve. Itt volt még a katona, utazó és sportember Sir Richard Conway, valamint hat vagy hét gyerek, akiknek a nevét Mr. Satterthwaite-nek nem sikerült megjegyeznie – és itt volt még a Portal házaspár.

Mr. Satterthwaite-et éppen ők érdekelték.

Alex Portallal még nem találkozott, mégis mindent tudott róla. Ismerte már az apját meg a nagyapját is. Alex Portal nemigen tért el a szabványtól. Most negyven közelében járt, az összes Portalhoz hasonlóan szőke volt és kék szemű, szerette a sportot, elég ügyes is volt benne – és nem tengett túl a képzelőereje. Alex Portal nem lógott ki a sorból. A szokásos jó, egészséges angol fajta.

Felesége azonban teljesen más volt. Ausztráliából jött, mint azt Mr. Satterthwaite is jól tudta. Portal két éve járt Ausztráliában, ott találkoztak, ott házasodtak össze, majd Portal hazahozta az asszonyt, aki a házasságuk előtt még soha nem járt Angliában. Mr. Satterthwaite találkozott már más ausztrál nőkkel is, de ez az asszony egyikhez sem hasonlított.

Mr. Satterthwaite most lopva figyelte az asszonyt. Érdekes nő – nagyon is. Milyen nyugodt, és mégis milyen eleven! Eleven: ez az! Nem kifejezetten szép, nem, szépnek nem lehetne nevezni, de valami baljóslatú varázs lengi körül, amit nem lehet nem észrevenni – amit egy férfi nem tud nem észrevenni. Az asszony erősen hatott Mr. Satterthwaite férfias énjére, ugyanakkor a személyiségének nőies oldalát is élénken foglalkoztatta (mert Mr. Satterthwaite nőies tulajdonságokban sem szűkölködött), mégpedig az, vajon miért festeti Mrs. Portal a haját?

Más férfinak ez fel sem tűnt volna, de Mr. Satterthwaite-nek igen. Ő minden ilyesmit észrevett. És nem értette. Sok sötét hajú nő festeti szőkére magát, de eddig még egyetlen szőkével sem találkozott, aki a haját feketére festette volna.

Minden szempontból izgalmas volt ez az asszony. Mr. Satterthwaite különös módon biztos volt abban, hogy vagy nagyon boldog, vagy nagyon boldogtalan, de hogy melyik, azt egyáltalán nem tudta – és ez bosszantotta. Nyilvánvaló volt, hogy az asszony a férjére is nagyon nagy hatással van.

„Imádja a feleségét – gondolta Mr. Satterthwaite –, de néha… igen, tart tőle! Ez nagyon érdekes. Rendkívül érdekes.”

Portal sokat ivott. Semmi kétség. És mindig olyan furcsán kémlelte a feleségét, amikor az épp nem nézett oda.

„Az idegei – gondolta Mr. Satterthwaite. – A fickónak tönkrementek az idegei. Ezt az asszony is tudja, de egyáltalán nem foglalkozik vele.”

Mr. Satterthwaite-et roppant kíváncsivá tette a házaspár. Valami volt itt, amibe ő nem láthatott bele.

Morfondírozását a sarokból a nagy óra ünnepélyes kongása szakította félbe.

– Éjfél van – szólt Evesham. – Itt az új év! Boldog új évet mindenkinek! Igaz, ez az óra öt percet siet… Nem értem, a gyerekek miért nem maradtak fent, hogy megvárják az új évet.

– Én egy percig sem hiszem, hogy tényleg lefeküdtek – mondta higgadtan a felesége. – Szerintem épp hajkeféket meg más tárgyakat dugdosnak az ágyunkba. Ezzel remekül eljátszanak. Fel nem foghatom, hogy miért. Amikor mi gyerekek voltunk, nekünk soha nem engedték volna, hogy ilyesmivel szórakozzunk.

– Autre temps, autres moeurs1 – mondta Conway mosolyogva.

Magas, katonás kinézetű férfi volt. Ő és Evesham is ugyanabba a típusba tartozott: nyíltszívű, egyenes tartású, és jóindulatú, de nem túlzottan eszes.

– Amikor fiatal voltam, ilyenkor körbeálltunk, megfogtuk egymás kezét, és úgy énekeltük az Auld Lang Syne-t – folytatta Lady Laura. – „Should auld acquaintance be forgot”2 – mindig annyira meghatódom a szövegétől.

Evesham feszengeni látszott:

– Laura, hagyd ezt! – motyogta. – Itt most ne!

A tágas előcsarnoknak, ahol ültek, a túlsó felére ment, hogy meggyújtson még egy lámpát.

– De buta vagyok! – mondta közben Lady Laura lehalkított hangon. – Azt a szegény Mr. Capelt juttattam az eszébe. Mi az, kedvesem, túl meleg volna a tűz?

Eleanor Portal hárító kézmozdulatot tett:

– Köszönöm, majd egy kicsit elhúzom a székemet.

Milyen gyönyörű a hangja, az a fajta duruzsolóan zengő hang, ami oly sokáig megmarad az ember emlékezetében – gondolta Mr. Satterthwaite. Az asszony arca most éppen árnyékban van, de kár…!

Az árnyékban rejtőző asszony ismét megszólalt:

– Mr. …Capel?

– Igen, ez a ház korábban az övé volt. Lelőtte magát… jól van, Tom drágám, nem is mondom tovább, ha nem akarod. Tomot borzasztóan megrázta az eset, nyilván mert épp itt volt, amikor történt. De maga is itt volt, Sir Richard, ugye?

– Igen, Lady Laura.

A sarokban a nagy állóóra felnyögött, zihált, majd egy asztmatikus horkantás után tizenkettőt ütött.

– Boldog új évet, Tom! – morogta Conway gépiesen.

Lady Laura szép nyugodtan elpakolta a kötését.

– Nos, most már megvártuk az új év beköszöntét – jegyezte meg, és Mrs. Portal felé pillantva megkérdezte:

– Te mit gondolsz, kedvesem?

Eleanor Portal könnyedén felugrott a székről:

– Hogy mindenképp le kéne feküdni – felelte.

„Milyen sápadt! – gondolta Mr. Satterthwaite, aki szintén felállt, és a gyertyatartókkal foglalta el magát. – Ez az asszony nem szokott ilyen sápadt lenni.”

Meggyújtott neki egy gyertyát, és egy kicsit mókás, régimódi meghajlással adta a kezébe. Az asszony megköszönte, majd lassan fölment a lépcsőn.

Mr. Satterthwaite-nek hirtelen valami rossz érzése támadt. Utána kellene menni, hogy megnyugtassa… mert furcsa módon azt érezte, hogy az asszonyt valami veszély fenyegeti. De aztán ez az érzés elült, és elszégyellte magát, hogy már ő is kezd ideges lenni.

Mrs. Portal nem nézett a férjére, míg felment a lépcsőn, de most visszatekintett a válla fölött, és ez a hosszú, fürkésző pillantás különös intenzitással bírt. Mr. Satterthwaite-re is hatott.

Azon vette észre magát, hogy elég ideges, miközben jó éjszakát kíván a háziasszonynak.

– Nagyon remélem, hogy ez tényleg boldog új év lesz – mondta éppen Lady Laura –, bár a politikai helyzet tele van súlyos bizonytalanságokkal.

– Bizony – felelte komolyan Mr. Satterthwaite. – Bizony, így van.

– Csak azt remélem – folytatta Lady Laura, és hangvétele a legkisebb mértékben sem változott –, hogy egy sötét hajú férfi fogja először átlépni a küszöbünket. Ugye, ismeri a hiedelmet, Mr. Satterthwaite? Nem? Ez meglep. A háznak szerencsét hoz, ha újév napján elsőként egy sötét hajú férfi lépi át a küszöböt. Jaj, remélem, hogy nem fogok valami túl kellemetlen dolgot találni az ágyamban! A gyerekek jókedvükben bármire képesek.

A fejét csóváló Lady Laura méltóságteljesen, de a rá váró kellemetlenség biztos tudatában vonult fel a lépcsőn.

A hölgyek távoztával a székeket közelebb húzták a nagy, nyitott kandallóban parázsló fahasábokhoz.

– Szóljanak, hogy mikor – mondta a gondos házigazda, megemelve a whiskysüveget.

Miután már mindenki szólt, hogy mikor, a beszélgetés visszakanyarodott az előbb tabuként kezelt témához.

– Maga is ismerte Derek Capelt, nem, Satterthwaite?

– Egy kicsit, igen.

– És maga, Portal?

– Én nem, soha nem találkoztunk.

Ezt olyan vadul és hárítón mondta, hogy Mr. Satterthwaite meglepetten kapta fel a fejét.

– Ki nem állhatom, amikor Laura szóba hozza a dolgot – mondta Evesham lassan. – A tragédia után a házat egy nagyiparosnak adták el. Ő egy éven belül el is költözött – nem felelt meg neki, vagy mi. Persze fecsegtek is sok badarságot az emberek arról, hogy kísértetek lakják a házat, és emiatt nem is volt jó híre. Aztán Laura rávett, hogy induljak képviselőnek West Kidlebyben, ami együtt járt azzal, hogy errefelé kellett laknunk, és egyáltalán nem volt egyszerű megfelelő házat találni. Roystonért meg nem kértek sokat, így aztán… végül megvettem. Ez a kísértetdolog persze csak badarság, de az ember nem szereti, ha folyton arra emlékeztetik, hogy olyan házban lakik, ahol az egyik barátja lelőtte magát. Szegény Derek! Soha nem fogjuk megtudni, miért tette.

– Nem ő az első, és nem is az utolsó, aki nem tudja megmondani, hogy miért lövi le magát – mondta Alex Portal nyomatékosan.

Felállt, odament egy újabb italért, és nem spórolt a pohárba töltött whiskyvel.

„Ezzel az emberrel valami nincs rendben – gondolta Mr. Satterthwaite. – Nagyon nincs rendben. Bár tudnám, micsoda!”

– A mindenségit! – szólalt meg Conway. – Hallgassák a szelet! Micsoda éjszaka!

– A legjobb éjszaka sétafikáló kísértetek számára! – jegyezte meg Portal, és idegesen felnevetett. – Ma éjjel előmerészkedik a pokol minden ördöge.

– Lady Laura szerint még a legfeketébb ördög is szerencsét hozna nekünk! – mondta Conway nevetve. – Hallják ezt?

A szélvihar újabb, szörnyű süvítését követően három hangos koppantás hallatszott a nagy, vasalt bejárati ajtón.

Mindenki megrezzent.

– Ugyan ki lehet ilyenkor éjszaka? – kiáltott fel Evesham.

Egymásra bámultak.

– Kinyitom – mondta Evesham. – A személyzet már lefeküdt.

Az ajtóhoz ment, kicsit szöszmötölt a nehéz retesszel, de végül kitárta. Az előcsarnokba jeges fuvallat szökött be.

Az ajtóban egy férfi magas, sovány alakja rajzolódott ki. Mr. Satterthwaite úgy látta (az ajtó feletti ólomüvegen átszűrődő fény miatt), mintha a látogató a szivárvány minden színében pompázna. Aztán amikor előbbre jött, kiderült, hogy vékony, sötét hajú férfi, aki autózáshoz van öltözve.

– Elnézésüket kell kérnem a betolakodás miatt – szólt az idegen kellemes, egyenletes hangon. – De lerobbant a kocsim. Semmi komoly, a sofőröm már dolgozik rajta, de eltart vagy fél óráig, és kint borzasztó hideg van…

Elhallgatott, Evesham pedig rögtön átvette a szót:

– Gondolom, mennyire. Jöjjön be, és igyon valamit. Nem tudunk valamiben segíteni a kocsival?

– Nem, köszönöm. Az emberem tudja, mit csinál. De engedjék meg, hogy bemutatkozzam: a nevem Quin, Harley Quin.

– Foglaljon helyet, Mr. Quin! – mondta Evesham. – Ez itt Sir Richard Conway, az pedig Mr. Satterthwaite. Az én nevem Evesham.

Mr. Quin a bemutatkozások után lehuppant a székre, amit Evesham szívélyesen odahúzott neki. Ahogy ott ült, a kandalló tüze egy sávban árnyékot vetett az arcára, amitől úgy festett, mintha álarcot viselne.

Evesham jó pár újabb fahasábot tett a tűzre.

– Kér egy italt?

– Köszönöm.

Evesham odavitte neki, s közben megkérdezte tőle:

– Netán ismerős ezen a környéken, Mr. Quin?

– Pár éve átutaztam itt.

– Csakugyan?

– Igen. Akkor ez a ház még egy Capel nevű emberé volt.

– Á, igen – mondta Evesham. – Szegény Derek Capel! Ismerte?

– Igen, ismertem.

Evesham modora innentől kissé megváltozott, de ez fel sem tűnt volna annak, aki nem jártas az angolok természetrajzában. Eddig finoman visszafogott volt, de ennek most vége lett. Mr. Quin ismerte Derek Capelt. A barát barátja volt, s ezzel, mintha jótálltak volna érte, bekerülhetett a klubba.

– Elképesztő eset volt – mondta Evesham bizalmasan. – Éppen erről beszélgettünk. Mondhatom, semmi nem szólt amellett, hogy megvegyem ezt a házat. Tudják, ha lett volna bármi más, ami megfelelő… no de nem volt. Itt voltam aznap éjjel, amikor lelőtte magát – és itt volt Conway is –, de szavamra, én mindig várom, hogy egyszer csak szembejön a kísértete.

– Szinte megmagyarázhatatlan eset – mondta Mr. Quin lassan, sietség nélkül, majd el is hallgatott, akár a színész, amikor elmondta a fontos végszót.

– Nevezheti megmagyarázhatatlannak is – vágott közbe Conway –, de szerintem ez egy sötét titok – és az is marad.

– Talán – mondta Mr. Quin diplomatikusan. – Igen, Sir Richard, mit is mondott?

– Elképesztő volt, igen! A legszebb férfikorban volt, derűs és vidám, gondja egy szál se. Öt-hat régi cimboráját látta vendégül: a vacsoránál kitűnő volt a hangulat, ő meg tele a jövőre vonatkozó tervekkel. És a vacsoraasztaltól egyenesen fölment a szobájába, ahol kivette a pisztolyt a fiókból, és lelőtte magát. Hogy miért? Soha senki nem tudta megmondani. Soha senki nem is fogja tudni.

– Nem sommás így egy kicsit ez az állítás, Sir Richard? – kérdezte mosolyogva Mr. Quin.

Conway rámeredt:

– Mire gondol? Nem értem.

– Egy probléma nem feltétlenül megoldhatatlan attól, hogy eddig nem oldották meg.

– Ó, ugyan már! Ha akkor semmi sem derült ki, most már, tíz évvel az eset után nem valószínű, hogy kiderülhetne bármi is.

Mr. Quin lassan megcsóválta a fejét:

– Nem értek egyet önnel. A történetírás gyakorlata az eleven cáfolat. A kortárs történész soha nem tud olyan objektív képet adni, mint egy későbbi generációból való. Azon múlik a dolog, hogy megfelelő perspektívából kell látni mindent, mert akkor látszanak a valódi arányok. Ha úgy tetszik, mondhatjuk, hogy ez is relatív, mint minden más.

Alex Portal előrehajolt, s az arcán egy izom fájdalmasan megrándult.

– Magának igaza van, Mr. Quin – mondta –, igaza van! Az idő nem szünteti meg a problémát, csak más formában hozza újra elő.

Evesham türelmesen mosolygott.

– Azt akarja mondani, Mr. Quin, hogy ha mondjuk ma éjjel felállítanánk egy vizsgálóbizottságot, hogy kiderítsük Derek Capel halálának körülményeit, épp akkora eséllyel találhatnánk rá az igazságra, mint az eset idején?

– Nagyobb esélyünk volna rá, Mr. Evesham. A személyes elfogultságnak ma már nem nagyon van szerepe, a tényekre pedig képesek volnának tényekként emlékezni anélkül, hogy a saját értelmezésüket akarnák erőltetni.

Evesham kétkedve ráncolta a homlokát.

– Kell persze valami kiindulópont – mondta Mr. Quin a maga halk, egyenletes hanghordozásával. – Egy teória, ahonnan el lehet indulni. Biztos vagyok benne, hogy valamelyiküknek van is ilyen. Sir Richard, ön mit gondol?

Conway töprengve ráncolta a homlokát.

– Nos, természetesen – kezdte mintegy bocsánatkérőn – arra gondoltunk, mert mindenki arra gondolt, hogy biztosan valami nő van a dologban. Általában azzal szokott gond lenni vagy a pénzzel, nem? És itt biztos, hogy nem pénzgondok voltak. Ilyesmi szóba sem jöhetett. Akkor mi más lehetett volna?

Mr. Satterthwaite felfigyelt valamire. Épp szeretett volna valami megjegyzést tenni, s amikor ezért előrehajolt, megpillantott egy női alakot az emeleti korlát mögött. Egészen lekuporodott, úgyhogy sehonnan nem volt látható, csak Mr. Satterthwaite felől, és minden jel szerint feszült figyelemmel hallgatta a lenti beszélgetést. Olyan mozdulatlanságba dermedt, hogy Mr. Satterthwaite alig akart hinni a saját szemének.

Ám a ruhája mintáját jól ki tudta venni: régifajta brokát volt. Eleanor Portal hallgatózott.

És akkor az este minden történése mintha a helyére került volna: Mr. Quin érkezése nem a vak véletlen műve volt, hanem egy színész belépése, végszóra. Royston nagy előcsarnokában ma éjszaka egy előadás zajlik – ami azzal együtt is igazi dráma, hogy egyik szereplője már nem él. Igen, Derek Capelnek szerepe van ebben a darabban. Mr. Satterthwaite ezt biztosan érezte.

És újabb dologra jött rá, megint csak váratlanul: hogy mindez Mr. Quin műve. A darabot ő állítja színpadra, és ő adja a színészeknek a végszavakat. Ő húzogatja a szálakat ennek a rejtélynek a közepén, ő mozgatja a bábukat. Tud mindenről, még az odafent kuporgó nő jelenlétéről is. Igen, arról is.

Mr. Satterthwaite kényelmesen hátradőlt a székében, a biztonságot jelentő nézői szerepben, s csak figyelte, hogyan bomlik ki a dráma a szeme előtt. Mr. Quin csendesen és magától értetődően húzogatta a szálakat, sorban megmozdítva bábjait.

– Egy nő, igen – mormolta elgondolkodva. – Vacsora közben nem esett szó valami nőről?

– Dehogyisnem! – kiáltotta Evesham. – Bejelentette az eljegyzését. Hisz éppen emiatt tűnt teljes képtelenségnek a dolog. Nagyon fel volt dobódva tőle. Mondta, hogy most még ez nem nyilvános, de célzott rá, hogy lassan búcsút fog mondani az agglegényéletnek.

– Persze mindannyian sejtettük, hogy ki a lány: Marjorie Dilke – mondta Conway. – Helyes lány.

Most Mr. Quinnek kellett volna megszólalnia, de ő nem mondott semmit, és a hallgatása elég provokatívnak tűnt. Mintha nem egészen értene egyet az elhangzott megállapítással. Conway erre reagált, védekezve:

– Miért, ki más lehetett volna? Maga szerint, Evesham…?

– Nem tudom – mondta vontatottan Tom Evesham. – Mit is mondott pontosan akkor? Hogy lassan búcsút mond az agglegényéletnek, mint Benedek a színdarabban… meg hogy nem mondhatja meg a hölgy nevét, amíg az erre engedélyt nem ad… s hogy még nem nyilvános. Emlékszem, azt is mondta, hogy ő egy marha szerencsés fickó. Meg hogy a két régi barátjával meg akarta osztani, hogy egy év múlva boldog házasember lesz. Mi persze feltételeztük, hogy Marjorie-ról van szó. Nagyon jóban voltak, és Derek sok időt töltött vele.

– Igaz, de… – kezdte Conway, majd elhallgatott.

– Mit akartál mondani, Dick?

– Hát csak azt, hogy kicsit furcsa, mert ha Marjorie-ról volt szó, akkor miért ne lehetett volna az eljegyzést azonnal szétkürtölni? Szóval minek titkolták volna? Inkább olyan ez, mintha valami férjes asszonyról volna szó, akinek, teszem azt, épp meghalt a férje – vagy éppen válófélben van.

– Igaz – mondta Evesham. – Ilyen esetben az eljegyzést természetesen nem lehet azonnal nyilvánosságra hozni. És tudod mit? Most, hogy visszagondolok, nem is hiszem, hogy akkoriban sűrűn találkozgatott volna Marjorie-val. Mert az egy évvel korábban volt. Emlékszem is, hogy az volt az érzésem: a nagy lángolás addigra már megszűnt.

– Érdekes – mondta Mr. Quin.

– Igen, pont úgy festett a dolog, mintha valaki közéjük állt volna.

– Egy másik nő – mondta Conway elgondolkodva.

– Tényleg – mondta Evesham –, aznap este Derek szinte illetlenül harsány volt. Mint aki már-már megrészegült a boldogságtól. Ugyanakkor, hogy is mondjam… olyan kihívóan viselkedett!

– A férfi, aki kihívja a sorsot – mondta nyomatékosan Alex Portal.

Vajon ezt Derek Capelre értette, vagy önmagára? A jó szemű Mr. Satterthwaite az utóbbi felé hajlott. Alex Portal pont úgy festett, mint aki éppen kihívja a sorsot. Már jó sok alkohol dolgozott benne, és a történetnek most arra a mozzanatára reflektált, ami titokban foglalkoztatta.

Mr. Satterthwaite felnézett. A nő még mindig ott volt. Ott figyelt mozdulatlanul, szinte dermedten, akár egy halott.

– Így van – mondta Conway –, Capel valóban izgatott volt, nagyon is. Olyan volt, mint a szerencsejátékos, aki nagy összeget tett fel, és annak ellenére nyert, hogy az esélyek szinte kizárólag ellene szóltak.

– Lehet, hogy bátorságot gyűjtött ahhoz, amit már elhatározott? – kérdezte Portal.

S mint valami asszociációtól vezetve felállt, és megint töltött magának.

– Egyáltalán nem! – felelte Evesham élesen. – Meg mernék esküdni, hogy semmi ilyesmi nem volt a fejében. Conwaynek igaza van. A sikeres szerencsejátékos, aki véletlenül beletrafált valamibe, és alig tud hinni a szerencséjében – ilyen volt Derek viselkedése.

Conway hárító kézmozdulatot tett.

– De aztán meg tíz perccel később…

Némán ültek. Evesham végül nagyot csapott az asztalra.

– Kellett valaminek történnie abban a tíz percben! – kiáltotta. – Kellett! De mi volt az? Vizsgáljuk meg tüzetesen! Együtt beszélgettünk mindannyian. Capel a közepén hirtelen felállt, és kiment…

– Miért? – kérdezte Mr. Quin.

A közbevetés mintha megzavarta volna Eveshamet.

– Tessék?

– Csak azt kérdeztem, hogy miért ment ki? – mondta Mr. Quin.

Evesham a homlokát ráncolva igyekezett visszaemlékezni.

– Nem tűnt fontosnak… akkor. De megvan, persze! A posta! Nem emlékszel, Dick, a csengőre? Milyen izgatottak lettünk, mert már három napja teljesen be voltunk havazva! Évek óta nem volt olyan hóvihar, mint akkor. Az utak járhatatlanok voltak. Se újság nem jött, se levél. Capel kiment megnézni, hátha végre jött valami fontos, és egy csomó küldeményt hozott be. Újságokat, leveleket. Kinyitotta az újságot, belenézett, hogy mik a hírek, aztán felment az emeletre a leveleivel. Három perc múlva már hallottuk a lövést… Megmagyarázhatatlan… teljesen megmagyarázhatatlan.

– Ez nem megmagyarázhatatlan – ellenkezett Portal. – A pasas nyilván valami váratlan dologról értesült egy levélből. Ez kézenfekvő szerintem.

– Ne gondolja, hogy ez a nyilvánvaló dolog nekünk nem jutott eszünkbe! A halottkém első kérdése is erre vonatkozott. Csakhogy Capel egyetlen levelet sem bontott ki. Az egész paksaméta ott hevert érintetlenül az asztalán.

Portal egészen elszontyolodott.

– Biztos benne, hogy egy levelet sem olvasott el? Amit esetleg utána megsemmisített?

– Nem, ebben biztos vagyok. Természetesen ez lett volna a kézenfekvő megoldás, de nem: az összes levél ott volt, lezárva. Nem égetett el, és nem is tépett össze semmit. A szobában nem is égett tűz.

Portal a fejét csóválta.

– Hihetetlen! – mondta.

– Szörnyű volt, mindenestül – mondta Evesham fojtott hangon. – Ketten mentünk fel Conwayjel, mikor meghallottuk a lövést, és mi találtuk meg… Mondhatom, szinte sokkot kaptam.

– Nem volt már más teendő, mint felhívni a rendőrséget, igaz? – kérdezte Mr. Quin.

– Roystonban akkor még nem volt telefon, én szereltettem be, amikor megvettem a házat. Tehát nem tudtunk telefonálni, ellenben a helybéli rendőr szerencsére véletlenül épp a konyhában volt. Az egyik kutya ugyanis – emlékszik még, Conway, az öreg Roverre? – előző nap elcsavargott. Egy arra járó fuvaros találta meg az állatot, félig betemetve egy hókupacban, és bevitte a rendőrőrsre. Ott felismerték Capel kutyáját, tudták azt is, hogy nagyon szereti, és a rendőr akkor hozta haza az állatot. Egy perccel az előtt érkezett, hogy eldördült volna a lövés. Ez némileg leegyszerűsítette a dolgunkat.

– Te jó ég, micsoda hóvihar volt az! – emlékezett vissza Conway. – Az évnek éppen ebben az időszakában volt, igaz? Január elején.

– Én februárra emlékszem. Hogy is volt? Utána nem sokkal utaztunk külföldre.

– Én elég biztos vagyok benne, hogy január volt. A lovam, Ned – emlékszik rá? – akkor január végén sántult le. És az ezt követően történt.

– Akkor január vége felé lehetett ez is. Fura, hogy bizonyos idő elmúltával az ember mennyire nem emlékszik időpontokra!

– Az egyik legnehezebb dolog – mondta csevegő hangon Mr. Quin. – Hacsak nem tudja az ember valamilyen nevezetes dátumhoz kötni: egy koronás fő kivégzéséhez vagy valami gyilkossági eset bírósági tárgyalásához.

– Nahát, persze! – kiáltott fel Conway. – Hisz ez közvetlenül az Appleton-eset előtt volt!

– Nem inkább közvetlenül utána?

– Nem, nem, emlékezzen csak: Capel ismerte Appletonékat, előző tavasszal az öreg Appleton vendége volt, aki rá egy hétre meg is halt. Egyik este mesélt is róla, hogy milyen egy mogorva vénember volt, és hogy milyen szörnyű lehetett a fiatal és szép Mrs. Appletonnak, hogy ehhez a vénséghez van kötve. Akkor még nem gyanították, hogy az asszony tette el láb alól.

– Tényleg, igaza van! Emlékszem is, hogy az újságban benne volt: engedélyt adtak az exhumálásra. Ez ugyanaznap kellett hogy legyen, és emlékszem, hogy csak felületesen futottam át a cikket, miközben szegény Derek járt a fejemben, aki odafönn holtan feküdt.

– Gyakori, de különös jelenség – jegyezte meg Mr. Quin. – Amikor az embert nagy stressz éri, az agy valami lényegtelen dologra igyekszik összpontosítani, amire később a legnagyobb részletességgel emlékszik, mert a stressz hatására mélyen bevésődik. Lehet ez valami teljesen lényegtelen részlet, például a látott tapéta mintája, de az ember nem felejti el soha többé.

– Milyen érdekes, hogy ezt mondja, Mr. Quin! – mondta Conway. – Most hirtelen úgy érzem, mint aki visszakerült Derek Capel szobájába, amikor ott feküdt holtan, és teljesen tisztán látom magam előtt az ablak előtt álló nagy fát, meg a hóra vetett árnyékát. Igen, a holdfényt, a havat és a fa árnyékát – most is látom! Istenemre, még akár le is tudnám rajzolni, pedig akkor fel sem fogtam, hogy oda nézek.

– Ugye, a bejárat fölötti nagy szoba volt Capelé? – kérdezte Mr. Quin.

– Igen, a nagy fa pedig a felhajtó melletti bükkfa.

Mr. Quin elégedetten bólintott. Mr. Satterthwaite-en különös izgalom lett úrrá. Meggyőződése volt, hogy Mr. Quin minden egyes szava, még a hanghordozása is valahogyan célzatos. Valamilyen megoldás felé mutatott velük – hogy pontosan mi felé, azt Mr. Satterthwaite még nem tudta, de abban biztos volt, hogy ez a megoldás kinek a kezében van.

Pillanatnyi hallgatás után Evesham az előző témához tért vissza:

– Most már jól emlékszem az Appleton-esetre. Mekkora szenzáció volt! De az asszony megúszta, nem? Csinos nő volt, szőke… nagyon szőke.

Mr. Satterthwaite tekintete – szinte akarata ellenére – a fent térdelő alakra tévedt. Vajon csak a képzelete játszott vele, amikor úgy látta, hogy az imént mintha megingott volna, mint akit megütöttek? Vajon tényleg látta az asztalterítő felé nyúlni a kezet – majd megállni félúton?

Üvegcsörömpölés hallatszott. Alex Portal éppen újabb whiskyt töltött, de kicsúszott a palack a kezéből.

– Ó, bocsánat, nagyon sajnálom! Nem tudom, mi van velem.

Evesham elhárította a további bocsánatkérést:

– Semmi baj! Semmi baj, kedves barátom! De milyen érdekes: ez eszembe juttat valamit. Ezt csinálta az az asszony is, Mrs. Appleton, nem? Összetörte a portóis palackot.

– Igen. Az öreg Appleton minden este megivott egy pohár portóit – csak egyet. A halála másnapján az egyik szolga meglátta, amint az özvegy kivitte a palackot, és szántszándékkal összetörte. Persze megindult a szóbeszéd. Hiszen a személyzet is tudta, milyen rosszul érezte magát Mrs. Appleton ebben a házasságban. A pletyka csak terjedt, míg végül hónapokkal később az öreg rokonai exhumálási kérelmet adtak be. És bizony, az öreget tényleg megmérgezték. Arzénnal, azt hiszem.

– Nem, szerintem sztrichnin volt. De ez nem túl lényeges. A mérget mindenesetre kimutatták. Csak egyvalaki tehette. Mrs. Appleton bíróság elé került. Végül fölmentették, de inkább amiatt, hogy nem volt ellene kellő bizonyíték, és nem azért, mert az ártatlansága feketén-fehéren kiderült volna. Azaz szerencséje volt. Igen, nem hinném, hogy kétséges volna: ő tette. Mi lett vele aztán?

– Kiment Kanadába, azt hiszem. Vagy Ausztráliába? Volt ott valami nagybátyja vagy ki, aki befogadta. Az adott körülmények között ez volt a legokosabb, amit tehetett.

Mr. Satterthwaite figyelmét egészen lebilincselte Alex Portal poharat tartó jobb keze. Hogy szorítja!

„Pár percen belül azt is összetöri, ha nem vigyáz – gondolta Mr. Satterthwaite. – Istenem, milyen érdekes ez az egész!”

Evesham felállt, s most ő töltött magának.

– Nem jutottunk sokkal közelebb annak megoldásához, hogy szegény Derek Capel miért lőtte le magát – jegyezte meg. – A vizsgálóbizottság nem volt túl eredményes, igaz, Mr. Quin?

Mr. Quin felnevetett…

Furcsa, gunyoros nevetés volt – mégis szomorú. Mindenki felkapta rá a fejét.

– Már megbocsásson – mondta –, de ön még mindig a múltban él, Mr. Evesham. Akkori előfeltevése még ma is elhomályosítja a látását. Én viszont – a kívülálló, az erre járó idegen – csak a tényeket látom!

– Tényeket?

– Igen, a tényeket.

– Mire gondol?

– Egy sor világosan kirajzolódó tényt látok, amelyet éppen önök vázoltak itt, ám aminek nem látták meg a jelentőségét. Menjünk hát vissza tíz évet, és nézzük meg, mit látunk – de előítéletek és érzelmek nélkül!

Mr. Quin már fel is állt. Most nagyon magasnak látszott. A tűz szeszélyesen fel-fellángolt mögötte. Mr. Quin halkan, de határozottan beszélt.

– Tehát vacsoránál ülnek. Derek Capel bejelenti, hogy eljegyzett egy lányt. Akkor azt gondolják, hogy Marjorie Dilkét, de ma már ebben nem olyan biztosak. Capel olyan izgatottan viselkedik, mint aki kihívta a sorsot, és nyert, mint aki véghez vitt valamit, holott, az ön szavaival: az esélyek ellene szóltak. Aztán megszólal a csengő. Capel kimegy, hogy átvegye a régóta esedékes postát. A leveleit nem nyitja ki, de azt önök mondják, hogy kinyitotta az újságot, hogy belenézzen a hírekbe. Mindez tíz éve volt, úgyhogy nem tudhatjuk, miről szóltak aznap a hírek – talán egy távoli földrengésről vagy valami közelgő politikai krízisről? Az újságról csak annyit tudunk, hogy volt benne egy bekezdés arról, hogy a belügyminisztérium három nappal korábban engedélyt adott Mr. Appleton holttestének exhumálására.

– Hogyan?

Mr. Quin folytatta:

– Derek Capel felmegy a szobájába, aminek az ablakából meglát valamit. Sir Richard Conway emlékeiből tudjuk, hogy a függöny nem volt behúzva, és azt is, hogy rá lehetett látni a kocsibehajtóra. Mi volt az, amit meglátott? Mit láthatott, ami arra késztette, hogy öngyilkos legyen?

– Mire gondol, mit látott?

– Azt hiszem – mondta Mr. Quin –, hogy egy rendőrt. Azt a rendőrt, aki a kutya miatt jött, csakhogy ezt Derek Capel nem tudhatta. Ő csak egy rendőrt látott.

Hosszú csend állt be. Mintha kellene egy kis idő, amíg mindenki feldolgozza, amit hallott.

– Te jó isten! – szólalt meg végül Evesham, suttogva. – Ezt nem mondja komolyan! Hogy ő Appletont…? Dehát ott sem volt, amikor Appleton meghalt! Az öreggel akkor csak a felesége volt…

– De egy héttel azelőtt ott vendégeskedett. A sztrichnin meg nem oldódik jól, csak hidroklorid formájában. Ha beletették a portóiba, akkor a legnagyobb részét az utolsó pohárral ihatta meg az öreg, talán pont egy héttel Capel távozása után.

Portal felpattant. Hangja rekedtesen szólt, a szeme vérben forgott:

– Miért törte össze az asszony a palackot? – kiáltotta. – Miért törte össze a palackot, ezt mondják meg nekem!

Mr. Quin – aznap este első ízben – Mr. Satterthwaite-hez fordult:

– Mr. Satterthwaite, maga nagyon nagy élettapasztalattal bír. Talán felvilágosíthat erről minket.

Mr. Satterthwaite hangja kicsit megremegett. Ez volt az ő végszava. Most el kellett mondania a színdarab egyik legfontosabb megszólalását. Ebben a pillanatban nézőből az előadás résztvevője lett.

– Az én meglátásom szerint – kezdte szerényen – az az asszony szerette Derek Capelt. Azt hiszem, hogy tisztességes asszony volt, aki elküldte a férfit. Ám amikor a férje… meghalt, gyanítani kezdte az igazságot. És hogy mentse a férfit, akit szeretett, megpróbálta eltüntetni az ellene szóló bizonyítékot. Később, gondolom, a férfi meggyőzte, hogy a gyanúja alaptalan, és az asszony beleegyezett, hogy feleségül megy hozzá. De az asszony még akkor is inkább várt – mert a nőknek, én azt hiszem, igen jók az ösztöneik.

Mr. Satterthwaite elmondta a szerepét.

Hirtelen egy hosszú, remegő sóhajtás hangzott fel.

– Te jó isten! – kiáltotta megrémülve Evesham. – Mi volt ez?

Mr. Satterthwaite felvilágosíthatta volna, hogy ez bizony Eleanor Portal volt odafentről, de művészi érzéke nem engedte meg neki, hogy így elrontsa a hatást.

Mr. Quin csak mosolygott.

– A kocsim mostanra biztosan elkészült. Köszönöm a szívélyes vendéglátást, Mr. Evesham. Remélem, hogy tettem valami kis szolgálatot a barátomnak.

Teljesen értetlenül bámultak rá.

– Ez a szempont fel sem merült önökben? Szerette ezt az asszonyt. Annyira, hogy még gyilkolni is képes volt érte. Amikor aztán utolérte a büntetés – mint azt tévesen gondolta –, öngyilkos lett. Csak arra nem gondolt, hogy az asszonynak egyedül kell majd viselnie a következményeket.

– Felmentették – mormolta Evesham.

– Mert az ellene felhozott vádat nem lehetett bizonyítani. De úgy sejtem – és ez talán csak sejtés –, hogy még ma is viseli a következményeket.

Portal már az előbb egy székre roskadt, s a kezébe temette az arcát.

Quin odafordult Satterthwaite-hez:

– Viszontlátásra, Mr. Satterthwaite! Ugye, önt érdeklik a drámák?

Mr. Satterthwaite meglepetten bólintott.

– Hadd ajánljam figyelmébe a harlequinade műfaját! Ma már kezd kimenni a divatból, pedig nagyon is figyelemre méltó, biztosíthatom. Kicsit nehéz követni a szimbolikáját, de a halhatatlanok mindig halhatatlanok maradnak! Mindnyájuknak jó éjszakát kívánok.

Nézték, ahogy kisétál az éjszakába. Mint érkezésekor, az ablaküveg miatt most is színpompásnak látszott…

Mr. Satterthwaite felment az emeletre. Az ablakhoz lépett, hogy becsukja, mert hideg volt a levegő. Mr. Quin már távolodott a kocsibehajtón, de egy oldalajtón kijött egy nő, és odaszaladt hozzá. Egy percig beszélgettek, majd a nő visszafordult a ház felé. Éppen Mr. Satterthwaite ablaka alatt haladt el, akit újfent meglepett az asszony arcának elevensége. Úgy mozgott, mint aki szépet álmodik.

– Eleanor!

Alex Portal jött ki az asszony elé.

– Eleanor, bocsáss meg… bocsáss meg! Te elmondtad nekem az igazat, de Isten ne vegye bűnömül, én nem egészen hittem el…

Igaz, hogy Mr. Satterthwaite-et rendkívül érdekelték mások ügyei, de úriember lévén egyszerűen a vérében volt, hogy most be kell csuknia az ablakot. Úgy is tett.

Csak éppen lassan csukta be.

Ezért még hallhatta az asszony leírhatatlanul elragadó hangját:

– Tudom én… tudom. Megjártad a poklot. Valamikor én is. Szeretni, miközben az ember hisz is meg gyanakszik is… félredobni a kételyeidet, hogy rögtön újra feltámadjanak megint a kaján tekintetek nyomán… Tudom én, Alex… tudom. De van a pokolnak ennél is mélyebb bugyra: amiben én éltem veled. Láttam a kétkedésedet, meg hogy félsz tőlem… ami megmérgezte a szerelmünket. Most ez az ember, aki véletlenül erre járt, megmentett engem. Mert már nem bírtam volna tovább, ugye, megértesz? Ma, éjjel, meg akartam ölni magamat… Alex… Alex…

Tartalom

Előszó

1. Mr. Quin eljön

2. Arc az ablakban

3. Fogadó a Csörgősipkás Bohóchoz

4. Égi jel

5. A krupié lelke

6. Férfi a tengerről

7. Hang a sötétben

8. Helené arca

9. A halott Harlekin

10. A törött szárnyú madár

11. Világvége

12. A Harlekin ösvény
(Sipos Katalin)

A szerelmi nyomozók
(Gy. Horváth László)

A harlekines teáskészlet
(Gy. Horváth László)

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Tomka Eszter

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 396 2

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License