Rohoska István

Életek tanúja

(részlet)

(...)

A beszéd után koccintottak, majd mindannyian a diófa felé kapták a fejüket. Hangos reccsenéssel egy hatalmas ág zuhant az asztal közepére, összetörve azt. Poharak, tányérok, üvegek törtek ezer meg ezer darabra. Tési János odaugrott, de azonnal vissza is hőkölt: az ág belsejéből csípős szagú, szürkésfekete hamu ömlött ki. A fára fölpillantva nem lehetett benne teljesen biztos, de úgy látta, hogy a csonkból is vékony sugárban pereg a hamu.

Gyorsan eltakarították a romokat, aztán Lahmen úr így szólt:

– Ne hagyjuk, hogy elrontsa a kedvünket ez a kellemetlen közjáték! – És már töltött is mindenkinek egy kupicával.

Telt-múlt az idő, a pálinka mind jobban fogyott, és Tési János egyszer csak úgy érezte, mintha mozogna a talpa alatt a föld. Körbenézett, és vadul hahotázni kezdett, mert azt látta, hogy mindenki részegen dülöngél jobbra-balra, Szigeti Luca apja többször is komikusan hasra esett. Egy alkalommal éppen csak föltápászkodott, a következő pillanatban már újra a földön találta magát.

Gyorsan lefagyott azonban a kárörvendő vigyor Tési János arcáról, és benne szakadt a zabolázhatatlan kacagás, mert hamar rájött: nem csak úgy érezte, de tényleg mozgott a föld a lába alatt.

Ijedtükben egyikük sem tudott egy szót sem szólni. Nézték, ahogy a diófa ágai egymás után törnek le és hullnak a földre, míg végül egy ágait és lombját vesztett csupasz törzzsé nem korcsosult, aminek a csonkjaiból vég nélkül pergett a hamu. Morajlott a föld, és kiáltásokat, rémült sikolyokat hozott a szél, aztán egy utolsó, fülrepesztően hangos reccsenéssel kiszakadt a földből a diófa maradéka, és rázuhant a házra. Beszakadt a tető, összetörtek a vidám, piros cserepek, nyílt sebként tátongott a fatörzs ütötte lyuk.

Rémülten kiáltott mindenki, csak Tési János mormogta maga elé halkan:

– Állnak a falak, nincs nagy baj… Helyrehozzuk hamar…

Szűnni nem akaró robajlással rengett a föld, a hang betöltötte talán az egész kerek világot. Egymásnak ütődtek a vállaik, ahogy táncolt lábuk alatt a föld, de szólni senki nem mert, vagy nem akart, mert mondani ilyenkor semmit nem lehet.

Tési János pillantása ekkor Nalatrok bácsi arcára tévedt, és attól riadt meg igazán, amit azon látott. Félelemnek vagy ijedtségnek nyoma sem volt, de végtelen, vigasztalhatatlan szomorúság sütött róla. A megszokott derűnek nem csupán a nyoma tűnt el, de az emléke is, mintha ezek a szemek pusztuláson kívül másnak sem lettek volna tanúi soha.

– Minden, ami szép, egy pillanatra lobban föl, de a villanás mögött lopakodó sötétség beteríti végül a mindenséget – jutottak Tési János eszébe Nalatrok bácsi szavai, de azt nem tudta fölidézni, mikor és hol mondta neki ezeket. Talán csak álmodta.

Nalatrok bácsi egész lényéből áradt az elkeseredés. Vállai előreestek, arca teljesen elfehéredett, és mikor a kút önmagába zuhant, úgy tűnt, nehezen állja meg, hogy fájdalmasan föl ne ordítson.

Lahmen úrból ezzel szemben a helyzethez csöppet sem illő nyugalom áradt. Úgy nézte a körülötte dúló pusztítást, mintha köze sem lenne hozzá. Olyan emberhez hasonlított, aki ablakon át figyeli a tomboló vihart, és Tési János már azon sem lepődött volna meg, ha előveszi a pipáját, hogy komótosan megtömje.

Aztán lassan szűnni látszott a földrengés. A morajlás csöndesedett, a talaj mozdulatlanná vált a lábuk alatt.

– Talán minden rendben lesz – suttogta maga elé Nalatrok bácsi abban a hitben, hogy senki nem hallja a szavait.

És akkor tényleg vége lett. A hirtelen beállt csönd és nyugalom természetellenesnek hatott, lassan mertek csak mozdulni az emberek.

– Már azt hittem… – kezdte egy megkönnyebbült mosollyal Nalatrok bácsi Lahmen úrra nézve, de egy hangos, mélyről érkező robajlás a torkára forrasztotta a szót.

Egyre erősödött a vészjósló hang, míg végül más már szinte nem is létezett, és akkor a ház fehér fala megrepedt, aztán megnyílt alatta a föld, és belezuhant, amit nehéz munkával fölépítettek. Belezuhant a hirtelen megnyíló semmibe az utolsó tégláig, az utolsó piros cserépig, nem menekült meg egyetlen festmény, egyetlen könyv sem. És miután a föld elnyelte a házat, összezárult a helyén, és nem maradt belőle semmi, hacsak az emléke nem.

Az egetrengető robaj gyönge, távoli morajlássá szelídült, és mikor végre az is elhallgatott, tudták, hogy vége, most már tényleg vége. Mégsem könnyebbült meg senki, ellenkezőleg: sokkal inkább kétségbe estek, mint a földrengés alatt, mert tudták, hogy az ellen tenni nem lehetett, de véget ért, hát cselekedni kell.

Tanácstalanul álltak, senki nem akart megmozdulni vagy megszólalni, mintha ezzel örökké el lehetne odázni a cselekvést, vagy mintha azt mondanák: mostantól ez lesz a rend, összekapaszkodva állnak, míg világ a világ!

Tési János mozdult először. Tett egy tétova lépést az egykori ház felé, aztán megfogta Szigeti Luca kezét, és azt mondta:

– Azt hiszem, keresnünk kell egy másik házat.

(...)