DANTE

Isteni színjáték

Babits Mihály fordítása

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

POKOL

INFERNO

Első ének

A sötét erdőben

Az emberélet útjának felén
egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,
mivel az igaz útat nem lelém.
Ó, szörnyü elbeszélni mi van ottan,
s milyen e sűrü, kúsza, vad vadon:
már rágondolva reszketek legottan.
A halál sem sokkal rosszabb, tudom.
De hogy megértsd a Jót, mit ott találtam,
hallanod kell, mit láttam az uton.
Akkortájt olyan álmodozva jártam:
nem is tudom, hogyan kerültem arra,
csak a jó útról valahogy leszálltam.
De mikor rábukkantam egy hegyaljra,
hol véget ért a völgy, mély, mint a pince,
melyben felébredt lelkem aggodalma,
a hegyre néztem s láttam, hogy gerince
már a csillag fényébe öltözött,
mely másnak drága vezetője, kincse.
Igy bátorságom kissé visszajött,
mely távol volt szivemből teljes éjjel,
melyet töltöttem annyi kín között.
És mint ki tengerről jött, sok veszéllyel,
amint kiért lihegve, visszafordul,
még egyszer a vad vízen nézni széllyel:
úgy lelkem, még remegve borzalomtul
végignézett a kiállt úton újra,
melyen még élve senkisem jutott túl.
Majd fáradt testemet kissé kifujva
megint megindulnék a puszta lejtőn,
mindég alsóbb lábam feszítve súlyra.
És im, amint meredni kezde lejtőm,
egy fürge, könnyü párduc tünt elémbe
szép foltos bőrrel, csábosan, megejtőn.
S nem tágított utamból tarka képe,
inkább elzárta s úgy előmbe hágott,
hogy futni fordultam már, visszalépve.
De hajnal aranyozta a világot
s feljött a nap azon csillagsereggel,
mely véle volt, midőn e szép csodákat
megmozdítá Isten az első reggel:
úgy hogy nekem reményt az ellenségre
vínom párduccal s tarka szörnyeteggel
adott az óra s évszak édessége:
de jaj! a félelem megint leláncolt,
feltünvén egy oroszlán szörnyü képe:
mely emelt fővel közeledni látszott
s dühös éhséggel zsákmányát kereste,
úgy hogy a lég tőle remegni látszott.
S egy nőstényfarkas, melynek vézna teste
terhesnek tünt föl minden céda vággyal
s ki miatt lőn már annyi népnek veszte.
Ez megbénított olyan bénasággal,
hogy elvesztém a magasság reményét
a láttából eredő gyávasággal.
És mint ki lesné kocka nyereményét
ha jő a pillanat, mely vakra forgat,
búsan átkozza játékos merényét:
olyanná tőn engem e nyugtalan vad,
mely újra elűzött a magasságtól
ama vidékre, ahol a nap hallgat.
És míg így én, távol a napvilágtól
tépődtem: im valakit mintha látnék:
rekedtnek tünt fel hosszú némaságtól.
Jött a nagy pusztában; s én rákiálték
amint megláttam: „Könyörülj meg rajtam,
akárki vagy, igaz ember vagy árnyék!”
Felelt: „Nem ember, ember régen voltam.
Szüleim Mantovából mindaketten
lombardok voltak: de már rég megholtam.
Bár későcskén, sub Julio születtem,
jó Augusztus alatt Rómában éltem,
hívén a régi, hazug istenekben.
Költő valék és versben elregéltem,
mint menekült, míg nagy Ilion égett,
Anchises jámbor magzata az éjben.
De mondd, mi hajt a völgybe vissza téged?
Mért nem törekszel fel a szép halomra,
melyen kivül nem lelhetsz üdvösséget?”
„Vergiliusz vagy hát s ajkadról omla
ama hatalmas ének égi vize?”
feleltem s szégyen szállt a homlokomra.
„Ó, minden költők dicsősége, dísze,
ki könyved oly buzgón szereti régen,
legyen mostan kegyedben némi része.
Mesterem, mintaképem vagy te nékem,
te vagy csupán, kitől örökbe kaptam
a zengzetes szót, mely ma büszkeségem.
Látod előttem milyen szörnyü vad van,
védj tőle híres bölcs, mert szembeszállni...
vérem remeg a puszta gondolatban!”
„Tenéked másik úton kell ma járni,”
felelt midőn meglátta, hogy sirok,
„ha nem akarsz e vad helyen megállni:
mert ez a szörny, kitől könnyed csorog,
útjába állna, bárki közelednék,
úgy hogy halála lenne e birok.
És oly gonosz, hogy sohse csöndesednék,
rossz vágyának sohsem elég a kár
s evés után csak annál éhesebb még.
Sok állat van, kihez nősténynek áll
és még több fog ennekutána lenni,
míg eljő, ki megölje, az Agár.
Ez nem kiván földet, sem ércet enni,
hanem erényt, bölcsességet, szerelmet
s Feltro s Feltro között fog megjelenni.
Itáliának üdvöt hoz s kegyelmet,
kiért harcolt Turnus s a szűz Camilla
s Euryalus és Nisus, társa mellett.
Minden városon által űzi, vijja
e rossz vadat, míg a pokolba szálland,
honnét az ős irigység fényre hívta.
Miért is úgy hiszem, javadra váland,
ha most követsz és az én vezetésem
utat neked az örök helyre tárand,
hol elszorúlsz majd annyi szenvedésen,
láttán a sok keserves antik árnynak
s az új halált kivánó bús nyögésen.
Onnan azokhoz mégy, kik bízva várnak
a tűzben is, mert egykor, úgy remélik,
- bármikor, - a boldog seregbe szállnak.
S ha te is vágysz felhágni majd az égig,
lesz egy lélek, ki méltóbb nálam arra,
vele hagylak, nem kísérhetlek végig.
Mert a Császár, kinek fenn áll hatalma,
általam (mert törvénye ellen éltem)
nem engedi, hogy nyílna birodalma.
Úr mindenütt s ott kormányoz az égben,
ó, boldog, kit oda választ az üdvre,
hol városában ül királyi székben!”
S én szóltam: „Költő, kérlek könyörögve
azon Istenre, kit te nem ismertél,
hogy ne jussak ennyi kínra se többre,
hogy ahova igérted, elvezetnél,
hogy lássam a szent Péter kapuját
s a szörnyü jajt a kárhozott seregnél.”
Elindult és én követtem nyomát.

Második ének

Vergiliusz és Beatrice

Eltávozott a nap, megjött az éjjel
s a földi lelkek fáradalma, búja
enyhén oszlott a barna légbe széjjel.
Csak én magam készültem háborúra
a szánalommal épúgy, mint az úttal,
melyet emlékem híven rajzol újra.
Ó, Múzsa, nagy szellem, tiéd ez új dal,
ó lélek, aki írod, amit láttam,
nemességed elválik majd ezúttal!
Kezdém: „Ó, költő, vezető barátom!
vizsgáld erőmet, vajjon tehetős-e,
mielőtt útra mernéd bízni bátran.
Te regélted, hogy Silviusnak őse
még mint romlandó testnek viselője
lett halhatatlan dolgok ismerőse:
azért, ha a gonoszság Gyűlölője
kegyelte őt elgondolván, ki és mi,
és hogy mily nagy hatás árad ki tőle,
azt nem méltatlan emberészbe vésni,
mert az Istennek fenn az égi honban
Róma atyjául őt tetszett kinézni.
Amely s aki - hogy a valót kimondjam -
öröktől voltak rendelve e helyre,
hol nagy Péter utóda ül a trónban.
S oly dolgokat látott utján, (amelyre
éneket mondtál), melyekből kisarjadt
a pápa dísze, s az ő győzedelme.
Aztán e tájra szállt még, hogy bizalmat
adjon, a Választott Edény, a hitre,
amely az üdvnek útján első harmat.
De én, hogy menjek? Engemet ki hítt le?
nem vagyok Aeneas, se Pál, se lélek,
kit én vagy bárki méltónak tekintne.
Azért, ha mégis ilyen útra térek,
félek, hogy balga lennék, balga bátor.
Bölcs vagy; megértesz jobban, mint beszélek.”
S mint kit tervében újabb terve gátol
s amit előbb akart, most nem akarja,
úgy, hogy egészen eláll szándékától:
úgy néztem én fel e setét hegyaljra;
új fontolás emésztvén vágyamat meg,
melynek oly gyors volt első diadalma.
„Ha jól értettem fontoló szavad meg”, -
felelt a nagyszivű költőnek árnya -
„lelkedben téged gyávaság ragadt meg,
melynek az embert meg-megcsapja szárnya,
hogy tisztes szándokától visszaretten,
mint félős bestiát ijeszti álma.
Hogy hát ez urrá ne legyen szivedben,
elmondom, mit hallottam, ami rábirt,
hogy megsajnáltalak és idejöttem.
A lebegők közt voltam mostanáig
s egy üdvözült hölgy szólított, felém jött,
oly szép, hogy kértem, parancsolna bármit.
Csillagnál jobban csillagszeme fénylett
s beszélni kezdett halkan, csupa kellem,
szavában angyalok zenéje rémlett:
»Ó, szolgálatkész mantuai szellem,
kinek a híred áll még a világon
s megáll, míg a világ lesz, bármi ellen:
sors üldözöttje, nékem jóbarátom
áll, gátolva az útján, puszta partnál,
hogy gyáván már-már megfordulni látom.
S félek, hogy tévelygésben oly zavart már
az után, mit hallék az égben róla,
hogy segítségre vágyam késve hajt már.
De menj! talán majd ád az ékes szóra,
menj! amivel csak mentséget remélhet,
segítsd s szívemnek légy vigasztalója.
Beatrice vagyok ki menni kérlek,
jöttem, ahova vágyom visszatérni,
szerelem hítt le s teszi, hogy beszéljek.
Gyakran foglak majd tégedet dicsérni,
ha majd megint az Úr elébe térek.«
Elnémult akkor s én kezdtem beszélni:
»Erénynek hölgye, kinek egy erényed
teszi, hogy fajunk fölülmulja minden
tartalmát az ég legszükebb körének,
parancsod olyan gyönyörnek tekintem,
hogy itt későnek tetszenék a kész;
szükség arról többet beszélni nincsen.
De mondd, hogyan lehet, hogy mitse félsz
e mély középpontig onnan leszállni,
ahova vágyad égve visszanéz?«
»Mert oly buzgón látszol tudásra várni,
elmondom hát« - felelte - »nem titok,
miért nem félek onnan idejárni.
Félni csak oly dolgoktól lehet ok,
amelyeknek hatalmából baj érhet;
másoktól nem, mert ártalmatlanok.
Engem az Isten, Övé a dicséret,
úgy alkotott, hogy kínotok nem érzem,
és lángotok hozzám közel se férhet.
Szent Hölgy ül fönnyen, ki a szenvedésen,
amelyhez küldlek, oly szánalmat érez,
hogy rést ütött a zordon Végezésen.
Ez kérve fordult Lúcia szivéhez,
s szólt: ,Segítségért eped egy hived lent:
rád bízom őt, ki annyi sebből vérez.’
Lúcia, ki gyűlöl minden kegyetlent,
jött, ahol ős Rákhelnek állt a széke,
ki mellé engem ültetett kötött rend.
S szólt: ,Beatrice, Isten büszkesége,
mért nem segíted azt, ki úgy szeret,
miattad rá se néz a léha népre?
Nem hallod, amint sírva kesereg?
nem látod, amint küzd a zord halállal,
hullámban, mely nagyobb mint tengerek!’
Nincs földön, aki úgy törtetne vállal,
futni a kártól vagy hasznocska végett;
mint én ezt hallva, versenyt a madárral,
jöttem, elhagyva boldog égi széket,
bízván beszéded híres erejében,
mely dicsőség annak ki hall s tenéked.«
Míg így beszélt hozzám fényes szemében
könny csillant meg s fordulva eltakarta
és ez tett gyorssá ide jönni éppen:
és jöttem hozzád, amint ő akarta
és megmentettelek a bestiától,
mely e szép lejtőn útad megzavarta.
Nos hát, mi lesz? Mért, mért állsz itt? mi gátol?
mért hogy szívedben gyávaság a féreg?
mért nem vagy mernibíró, tettre bátor,
miután három ily hölgy, tiszta lélek
gondol ügyedre mennyek udvarában,
s én is szavammal annyi jót igérek?”
Mint kis virág, mely fagyos éjszakában
hajlott és zárt, s mihelyt naptól fehér lett,
nyílva szárán emelkedik magában:
a fáradt virtus bennem úgy feléledt
s a jóra bölcs merés szivembe szállván,
mint bátor ember kezdtem ily beszédet:
„Ó, kegyes, aki könyörül az árván,
s te is, ki hallgatsz rá, ki benned bízik,
igaz szavára rögtön ideszállván!
Szívemben vágyak olyan tüze ízzik
elmenni a vészes uton, szavadra,
hogy első tervem új életre hízik.
Menj! legyünk ketten eggyek akaratra:
te mesterem, parancsolóm, vezérem.”
Igy szóltam. S akkor, ő elől haladva,
indultunk a mélységes erdőszélen.

Harmadik ének

A Pokol kapuja

„Én rajtam jutsz a kínnal telt hazába,
én rajtam át oda, hol nincs vigasság,
rajtam a kárhozott nép városába.
Nagy Alkotóm vezette az igazság;
Isten Hatalma emelt égi kénnyel,
az ős Szeretet és a fő Okosság.
Én nem vagyok egykoru semmi lénnyel,
csupán örökkel; s én örökkön állok.
Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel”
E néhány szó setét betűkkel állott
magassan ott felírva egy kapúra
s szóltam: „Mester, nem értem, hogy mi áll ott?”
S ő mint tudásnak és a szónak úra:
„Itt el kell hagynod minden törpe gondot
s mint holtra nézned minden földi búra.
Elértük, mit ajkam előre mondott,
ahol meglátod a keserü népet,
a sok gonoszt s eszeveszett bolondot.”
Aztán mutatva vidám, bátor képet
belém is lelket öntött s kézre fogva
velem a titkok bús honába lépett.
Itt sóhajok, sirás és csikorogva
száz jaj hangzott a csillagtalan éjen,
hogy könnyem rögtön eleredt csorogva.
Szörnyű szavak, száz nyelven, bőgve mélyen,
rekedt jaj, átok, durva szólamokból
kézcsattogás s vad káromlás, kevélyen,
oly forgót vert e tág örvénytorokból
az örök időktől fekete légben,
minőt a forgószél ver a homokból.
„Mester, mit hallok?” Kérdém, hogy beléptem
s a borzalomtól hajam égre lázadt.
„Milyen nép szenved itten a sötétben?”
És ő felelte: „E szomoru házat
azok nyerik, kik közönyösen éltek
s kiket nem ért dicséret, sem gyalázat;
s az angyalok, kik fellázadni féltek
s hivek sem voltak; csak magukra voltak,
lelkükben nincsen sem erény, se vétek.
Az ég elűzte s itten kóborolnak,
mert őket a pokol is szégyenelte:
nem kellettek sem égnek, sem pokolnak.”
„Mester s mely kín ez, mely őket leverte?
hogy ilyen gyászos jajgatásra kelnek?”
„Elmondom néked röviden”, felelte.
„Vak napjaik oly szürkén s tengve telnek
s halniok lehetetlen délibáb,
hogy bármilyen más sorsot irigyelnek.
Hirüket elfeledte a világ,
megveti őket igazság és részvét.
Ne többet róluk: nézd meg s menj tovább!...”
És szemem, amig eltünődve néz szét
egy lobogót lát, mely forogva száll, száll,
mintha félve kerülné pihenését.
Nyomában nagy menet tolongva jár, jár,
annyi, hogy sohse hittem földön járván,
hogy annyit eltiport a zord halál már.
Hogy ráismertem párra, köztük állván
láttam árnyát és megismertem annak,
aki a nagy Lemondást tette gyáván.
Mindjárt tudtam, hogy e csapatba’ vannak
gyatrák, akik kedvében járni féltek
Istennek úgy, mint a Boldogtalannak.
E nyomorultak, kik sohasem éltek,
mezítlen voltak s vérük csípve szítták
dongók és darazsak, pokoli férgek.
Vérbarázdával arcukat boríták
s könnyel a vér lábukhoz folyt keverve,
hol undok hernyók nagy mohón fölitták.
S láttam mögöttük, másra is figyelve
egy nagy folyót; néptől nyüzsgött a partja.
S „Mester, engedd meg” - szóltam szót emelve -
„hadd tudjam, kik s kinek törvénye hajtja,
hogy úgy tolongnak túlsó partra futni,
amint e rekedt fény itt látnom adja.”
És ő felelt: „Meg fogod rendre tudni,
mihelyt az átkos Acheron folyóra
fogunk ez út végéhez érve jutni.”
Szemem lesütve szégyennel e szóra
némán, amíg elértük ott a partot,
mentem, hogy ne legyek háborgatója.
S im a folyón felénk egy gálya tartott,
rajta egy agg, régi szőrtől fehéren,
s „Jaj nektek, hitvány lelkek!” - igy rivalgott.
„Eget látni már egyik se reméljen.
Jöttem, hogy majd a vizen átkisérlek
tűzbe, fagyva, örök sötétbe mélyen.
S te itt közöttük, élő testű lélek
hordd el magad, távozz e holt seregtül!”
De mikor látta, hogy odébb se térek,
szólt: „Más réven, más útakon keresztül
könnyebb deszkán juthatsz csak átkeléshez,
nem itt én nálam, földi tetemestül.”
De szólt vezérem: „Cháron, mily beszéd ez?
Igy akarják ott, hol szigoru törvény,
bármit akarnak - és többet ne kérdezz!”
Szőrös orcája hunyászkodva görbén,
a sápadt víz hajósa megjuházott,
csak szeme körül forgott lángos örvény.
Hanem a lankadt s hússal nem ruházott
lelkek, szinük veszitve, felvacogtak,
mikor a rémes szó fülükbe fázott.
Szidták Istent s szülőiket s zokogtak,
szidták a magvat, helyt, időt, a fajtát,
melyből születtek s létre feljutottak.
Aztán sirás közt elhagyván a sajkát,
visszahuzódtak a partra, mely várja
mindazt, ki Isten ellen nyitja ajkát.
Cháron ördög parázs szemekkel állja
el útjokat és visszaintve nyáját,
ki rest, az evezővel taszigálja.
Mint ősszel a levél elhagyja fáját,
egymásután leválva, míg az ág
a földön látja az egész ruháját:
Ádám rossz magva úgy veti magát
egyenkint el a partról, mint madár, ha
meghallja a madarász cselszavát...
És viszi őket a víz szennyes árja
s még nincs idő, hogy túl kompját kikösse
Cháron, emitt már új nép gyűlve várja.
„Fiam” - szólt nyájas mesterem eközbe -
„kik nem békültek Istennel halálig,
minden országból itten jönnek össze
s mindannyi készen átkelésre vár itt,
mert az Igazság sarkantyúzza bölcsen,
hogy minden rettegésük vágyra válik.
Jó lélek itten át nem kelhet egy sem,
azért ha Cháron hozzád szólt mogorván,
már tudhatod, hogy szava mit jelentsen.”
Hogy bevégzé, a sötét földek ormán
rengés futott át, hogy a borzalomtul
még most is izzadságban fürdik orcám.
Szellő eredt a könnyes partokon túl
s a szellő vörös villámot cikázott,
amely megfosztott minden tudatomtul
s elestem, mint kit ájulás igázott.

Negyedik ének

A Pokol tornáca

Mély álmom durván szakította széjjel
egy súlyos dörgés, úgy hogy fölütődtem,
mint akit erővel fölráznak éjjel:
s szemem pihenve, föltárul előttem
a táj, s bámulni fektemből felültem,
hogy lássam a helyet, hová vetődtem.
És im, valóban part mögé kerültem:
partjára a fájdalmas völgyü mélynek,
mely dörgéssé gyűjté a jajt körültem.
Mély volt, képmása felleges, nagy éjnek,
belé szögeztem szememet - hiába;
nem láttam semmit, sem végét a térnek.
„Most leszállunk innen a vak világba!” -
kezdé a költő, sápadva, meredten. -
„Elöl megyek: lépj lábaim nyomába.”
És én, ki arca színét észrevettem, -
„Hogy jőjjek,” - szóltam „mikor az, ki másszor
vigaszom volt, maga is visszaretten?”
És ő felelt: „Itt annyi lélek gyászol,
kínjuk a szánalmat arcomra festi,
melyet te félelemre magyarázol.
Menjünk, mert késés az utat növeszti.”
S elindult és az első körbe vitt bé,
mely a nagy mélységet gyürűzni kezdi.
Hiába volt itt hallgatózni többé:
nem sirt hangos nyögés, csak gyenge sóhaj
reszketteté a levegőt örökké.
Kín nélküli fájdalom, csendes óhaj
s bár gyermek, asszony, férfi volt törmérdek,
e nagy tömegben semmi zokogó zaj.
A jó mester szólt hozzám: „Meg se kérded,
mily lelkeket látsz itten? Nos, kivánom,
tudd meg, míg tovább mennél: semmi vétek
nem volt szivükben; ámde, mert a vámon
nem mentek át, mely kapuja hitednek,
érdemük mind megtörik e hiányon.
Mert a kereszténység előtt születtek,
és Istent nem törvény szerint imádták:
és én is tagja vagyok e seregnek!
Csak ily hiány, nem más bün vagy zsiványság
okozta vesztünk, ily hiány okozta,
hogy életünk reménytelen kivánság.”
Szava szivemet szorítva kinozta,
látva kivált, hogy hány nagy kincsü szellem
lebeg e Tornácban reményefosztva.
„Mondd meg, mesterem, mondd meg fejedelmem,” -
kérdeztem, mert biztos akartam lenni
ama hittel, mely győz kétségek ellen; -
„Ki tudhat-é innen valaki menni
akár maga, akár más érdemével?”
S ő, ki előtt szavam rejtélye semmi,
felelt: „Hogy idejöttem, nem sok évvel
utóbb láttam leszállni egy Erőst,
fején koronás győzelem jelével.
Kivitte Évát s Ádámot, az őst
s Ábel fiuknak és Noénak árnyát
s Mózest, a jámbor, törvényhozó hőst;
Dávid királyt s Ábrahám pátriárkát,
s Izraelt s atyját, s gyermekeit egybe
és Rákhelt, a megszolgált, drága mátkát,
és mást sokat, ki mind a mennybe megy be;
s előttük még - ezt feltárom ma néked -
teremtett lélek nem jutott a Kegybe.”
Nem álltunk meg, míg mondta e beszédet:
jártuk az erdőt, árnyak éjjelén át
s szellemektől sűrü sűrüséget.
Nem messze volt, hogy útunk némi célját
érjük a csúcson, mikor lángot láttam,
mely legyőzte a homály egy karéját.
Bár ettől még egy kissé messze jártam,
mégis, noha nem láttam az egészet,
láttam, hogy tisztes nép tanyáz e tájban.
„Te kit magasztal tudomány s müvészet,
kiknek jutott itt kegyből ennyi bőség?
kiket különböztet meg így a végzet?”
S felelt: „Hírnevük tette s a dicsőség,
mely korukból korodba visszacsendül,
hogy megtisztelte őket az erős Ég.”
S hallám, hogy egy hang, szellem hangja zendül:
„Tiszteljétek a fenkölt dalnokot!
Elszállott árnya hozzánk visszalendül.”
Amint e hang hallgatva elnyugodt,
láttam felém közelgni négy nagy árnyat,
bú s öröm nélkül mindenik nyugodt.
S kezdé jó mesterem: „Ha erre járnak,
nézd meg az elsőt, a kezében szablya
s vezérként követik a többi hármak:
Homérosz ez, költők legmagasabbja,
gúnyos Horác jön ő utána névleg
s Ovidiusz, s Lukánusz, távolabbra.
Ők is velem viselői a névnek,
mellyel ama hang illetett becsülve,
köszöntenek illőn, partján e révnek.”
Igy láttam iskoláját összegyülve
a legmagasabb ének mesterének,
ki többi felett sasként száll, repülve.
Most egymással pár szót beszélgetének
- mesterem nyájasan mosolygott ekközt -
s nyájasan fordultak felém a vének.
És megtisztelni engem minden eszközt
megragadtak, maguk közé bevéve,
hogy hatodik lettem ily szellemek közt.
Igy haladtunk a fényesség elébe,
beszélve, ami elhallgatva szebb most,
mint akkor szebb volt hallva és beszélve.
Ős kastély alá ért a kis sereg most,
mely hétszer van kerítve, mint a börtön,
s melyet körűl egy szép kis csörgeteg mos.
Ezen átmentünk, mint a kemény földön;
s átnyitva e bölcsekkel hét kapúkon,
megálltam túl egy réten, üde zöldön.
Itt megakadt szemem nagy férfiúkon
s nőkön, kiknek gyér szavuk zengve szólott,
s lassú szemük elcsüggött mély borúkon.
Innen csoportunk távolabb huzódott.
Értünk magas, nyilt, fényes dombtetőket;
mindent lehetett messze látni jól ott.
Egyenesen a messze zöld mezőket
s mutattak onnan annyi híres árnyat,
hogy most is büszkén mondom: láttam őket!
Láttam Elektrát s kik körötte járnak
Aeneast, Hektort s mint valami héját,
lesni szemét a fegyveres Caesárnak.
Láttam Camillát és Penthesiléiát
és Latinusszal ülni messze tájban
Laviniát, Aeneas királynéját.
Brutust, aki Tarquint elűzte, láttam
s Lukréciát, Júliát, Marciát,
s Cornéliát, és Saladint, magában.
S jobban kinyitva szemem kapuját,
ott láttam ülni a Tudók vezérét,
hol körben ült a Bölcselő Család.
Mind őt csodálák, mind csak őt dicsérék;
láttam közöttük Plátont, Szókratészt,
kik többieknél közelebb kisérék.
Demokritoszt, ki száműzé az észt,
és Empedoklészt, Anaxagorászt,
Thalészt, Heraklitoszt, Diogenészt,
Zenót, s ki leirt minden kvalitást,
Dioszkorideszt: s Linuszt, Orpheusszal
Tulliuszt s Senecát, az etikást;
mérő Euklidészt, Ptolomeusszal
Hippokratészt, Galénuszt, Avicennát
s Avveroëszt a Kommentáriussal.
De mindhiába koptatnám a pennát:
sürgetni már érzem a hosszú témát,
s nem lehet mind leírni, mit a szem lát.
A hatos társaság most kétfelé vált,
más útra vezetett a jó vezér itt,
remegő légért hagytuk el a némát,
s oly helyre értünk, hol semmi se fénylik.

Ötödik ének

A Szerelem halottjai

Igy másba szálltam át az első körből,
kevesebb hely van kerítve e mással
s annál több fájdalom, mely jajba föltör.
Itt Minos, szörnyü fogcsikorgatással
áll, bűnt kutat, szélén a bemenetnek,
itél, parancsol, farkcsavargatással.
Úgy értem, hogy akik bűnre születnek,
elébe jutva, bűnüket kihírlik,
s ő, ismerője minden csunya tettnek,
nézi, pokolnak mely helyére illik
és annyiszor csavarja körbe farkát,
ahányadik pokol, bünére, nyílik.
Mindég előtte népet látni tarkát
s mind hozzá sorban itéletre tart,
szól, hall, aztán útra készíti sarkát.
„Ó, te, kit befogadt e szörnyü part” -
szólt Minos, amint közelébe jöttem,
pihentetvén a szörnyü hivatalt, -
„lásd, hogy jutsz beljebb s kibe bízol itten?
Ne csaljon az meg, hogy a kapu széles.”
És szólt vezérem, ki sohase retten:
„Mit zúgsz? Nincs szavad útja végzetéhez:
igy akarják ott, ahol szigoru törvény,
bármit akarnak - és többet ne kérdezz!”
Most kezdődött a mélységből kitörvén
hallani jajgatás; oly helyhez értem,
hol ezer hang sírt, a fület gyötörvén.
Most minden fénytől néma helyhez értem,
mely, mint a tenger a viharba’, zúgott,
mint tenger, zúgott, ellenséges szélben.
Pokol szélvésze, mely sohase nyúgodt,
itt örvényében vitt sok béna lelket
s gyötörve őket és forgatva búgott.
Mihelyt csapatjuk az ürhöz közelgett,
vad jajgatásba tört ki s káromolva
Istennek örök erejét, kesergett.
Megtudtam, hogy olyanra háramolna
e büntetés, ki vétkezik a húsban
és kéjt keres, bár abból kára volna.
S mint madarak, ha hűvös és borus van,
telt tág csapatban szállnak, seregélyek,
úgy itt e szélben, zordban, háborusban,
fel és le, tél-túl leng a sok rossz lélek
s mind tudja jól, hogy többé - nem nyugalmat,
de még csak egy kis enyhülést sem ér meg.
S mint búsan szólva szállnak őszi darvak
légben magukból hosszu sort kötözvén:
úgy sírtak itt ez árnyak únt siralmat,
a mondott forgatagban szállva görbén.
És én kérdeztem: „Mester, kik lehetnek,
kiket úgy ostoroz e szennyes örvény?”
És ő felelt: „Vezére e seregnek,
amelyről benned tudni kelt kivánság,
császárnője volt soknyelvű tömegnek.
Míg élt, a bujaságnak járta táncát,
s ezért rendelte: »illik, ami izlik«,
hogy életének kisebbítse gáncsát.
Ez Semiramis, akit tudniillik
férje Ninus hagyott a trónon hátra,
merre ma szultán birodalma nyílik.
Ott jő, kit Aeneásért ölt a máglya,
mert holt Sychaeus ellen élni lázadt,
utána jő a kéjes Kleopátra.”
Ott volt Heléna, ki miatt csatázott
ádáz kora, ott volt a nagy Achilles,
kit végre is szerelme leigázott.
Láttam Párist, Tristánt s megannyi híres
árnyat ujjal mutatva, mint kinek
szerelme miatt lett halála véres.
És hallva sorban hogy nevezi meg
költőm a régi daliákat, nőket,
érzém, szememben részvétkönny remeg.
És kezdtem: „Mester, ama szeretőket
hadd szólítsam meg, kik ott messze járnak
s úgy látszik, a szél viszi könnyen őket.”
S felelte: „Lesd ki, mikor erre szállnak,
és kérjed ama szerelem nevében,
amely röpíti őket - erre várnak.”
Mihelyt a szél közelre hozta szépen,
szóltam hozzájuk: „Ó, szomoru lelkek,
jertek felénk, ha Más se tiltja épen.”
Miként a gerle, melyet vágya kerget,
száll egyenest a légen át az édes
fészek felé s szárnyat vigan emelget:
úgy e szerelmi pár felénk a vészes
légben elválva Dido csapatától
hálával jött a részvevő beszédhez.
„Ó, jóságos lény, nyájasszavu, bátor,
ki eljössz égő legünkbe a földről,
amely még nedves vérünk bíborától:
ha nem volna imánk az égi körtől
elzárva, kérnők, legyen béke rajtad,
ki szánod a kínt, mely ajkunkra föltör.
Hallani vágysz vagy szólni akar ajkad?
beszélünk mi, vagy figyelünk igédre,
amig a szél, mint most egy percre, hallgat.
Ott születtünk, ahol a partvidékre
leszáll a Pó és a tengerbe tér meg,
hogy társaival békét lelne végre.
Szerelem, gyenge szívnek könnyü méreg,
társamat vágyra bujtá testemért, mely
oly csúf halált halt - rágondolni félek.
Szerelem, szeretettnek szörnyű métely,
szivemet is nyilával úgy találta,
hogy látod, itt se hágy keserve még el.
Szerelem vitt kettőnket egy halálba,
ki vérünk ontá, azt Kaina várja.”
A gyászos pár ily szavakat kiálta.
S míg hallgaték e gyötröttek szavára,
lenéztem s ajkamon kitört a sóhaj
s a költő kérdé: „Szivedet mi vájja?”
S felelvén néki, mondtam ekkor: „Ó, jaj!
Hány édes gondolat vihette őket
a kínos útra, mennyi titkos óhaj!”
S újra megszólítám a szenvedőket
s kezdém: „Francesca, bánatod reám oly
érzéseket hoz, hogy a könny erőtet...
De mondd: a sóhajok korában Ámor
hogyan lett megismerni bátorítód,
minő az édes vágy, a kétes mámor?”
És ő felelt: „Nincs semmi szomorítóbb,
mint emlékezni régi szép időre
nyomorban: ezt jól tudja bölcs tanítód!
De ha oly nagyon vágysz ismerni dőre
vágyunk csiráját, úgy teszek, habozva,
mint aki szól és sír hozzá előre.
Egy nap, miketten, egy könyvet lapozva,
olvastunk benne Lancelotto rejtett
szerelméről, nem is gondolva rosszra.
Szemet ez gyakran szememen felejtett
s arcunk az olvasásba belesápadt;
de főleg egy pont lett, amely megejtett.
Szent mosolyáról olvasván a vágynak,
mely csak egy csókra szomjazik bolondul,
ez, aki tőlem többet el se válhat,
ajkon csókolt, remegve izgalomtul.
Igy Galeottónk lett a könyv s irója.
Aznap többet nem olvasánk azontúl.”
Amíg az egyik lélek ekként szóla,
a másik zokogott, hogy úgy éreztem
mint akinek elhal egész valója,
és mint valami holttest, földre estem.

Hatodik ének

Tivornyák hősei

Feléledvén eszméletem, amellyet
a részvét ájulásig megigézett
a két rokonnak szenvedése mellett,
új szenvedők és újabb szenvedések
tolonganak körém, bármerre járok,
bármerre fordulok, bármerre nézek.
Immár a hűs, harmadik körben állok,
hol súlyos, átkos zápor zúg örökre,
egyformán ejtvén örökös szabályok.
Vaskos jég, piszkos víz és hó pörög le
a sötét légen át és sohse fárad
s mindent rohaszt, ahol leér a rögre.
Cerberusz, egy kegyetlen, cifra állat
ugat három fejével kutyamódra
a népre, amely nyakig vízben áll ott.
Szeme vörös, sötét szakálla ronda,
két körmös kéz nőtt rengeteg hasából,
karmolja a lelkeket, falja, bontja.
S ebekként őket nyögeti a zápor,
s testüknek ernyőt testükből csinálnak,
forogva folyton - a nyomoru tábor!
Mikor Cerberusz, a nagy féregállat
meglátott, száját tátva vicsorogva:
nem volt tagom, melyen szilárdan álljak.
De tárt arasszal mesterem marokba
fogta a földet és teli ökölbül
beleveté a három éh torokba.
Mint az eb, mely éhen ugatva hördül,
elnyugszik, ha a koncra ráereszték,
mert minden harca a falásba törpül:
olyannak e csúf hármas orca tetszék,
Cerberusz ördögé, ki úgy bezugja
a lelkeket, hogy vágyuk a süketség.
Mentünk a nagy árny alatt, mely lerugja
a súlyos záport, s lábunk gyakran hágott
egy-egy embernek látszó ürre: lyukra.
Földön hevertek sorban, mint a zsákok,
csak egy volt, aki hirtelen felugrott,
amint előtte elhaladni látott:
„Ó, te, ki végigjárod ezt a poklot,
előbb kezdtél, mint én végeztem, élni:
megismered-e, lábad kibe botlott?”
„Talán változtál” - kezdtem én beszélni -
„megváltoztat a szenvedés, ha hosszabb.
Sohsem látottnak tudnálak itélni.
De mondd, ki vagy, s mily végzet ostoroz s szab
e kínos helyre s ilyen lakolásra,
hogy ha van súlyosabb, nincs egy se rosszabb.”
Felelt: „A napos létben honfitársa
voltam városod népének, mely telten
irigységgel, már kész a csordulásra.
Előttetek Ciacco nevet viseltem.
Falánkság káros bűne a nyakamba,
azért látsz itt záporban, záporverten.
És én, bús lélek, nem vagyok magamba,
mert mindezek hasonló kínnal állnak
hasonló bűnért.” - S elnémult a hangja.
És én feleltem: „Ciacco, ez a bánat
úgy súlyosul rám, hogy könnyezni tép,
de mondd, ha tudod, milyen sorsra várhat
a meghasonlott városban a nép?
van-é benn igaz szív? és mondd okát majd,
mért hogy közénk e bomlás átka lép?”
Felelte: „Vív a két párt hosszu párbajt
s majd vérre megy s száműzve lesz az egyik,
melyet a vadpárt más vidékre áthajt.
De erről is a dicsőség levedlik:
három év - s a másik győz, erejével
annak, ki átallt szintvallani eddig.
S sokáig jár majd magasan fejével
s az ellenpárt súlyos iga alá jut
s örök sírásban és szégyenben évell.
Igaz van kettő s nem hajt senki rájuk;
irigység és fösvénység és kevélység:
minden sziveknek ez három szikrájuk.”
Itt a panasznak szakította végét.
S én szóltam: „Hadd, hogy hallgatód lehessek
és add meg nékem néhány szó kegyét még.
Farinata, s Tegghiaio, oly nemessek
s Rusticucci Jakab, Arrigo, Mosca,
kik életükben mindig jót kerestek,
hol vannak? hogy lelem meg? és mi most a
részük (ezt tudni lelkem vágya sürget):
ég édessége vagy pokolnak mocska?”
S szólt: „Feketébb lelkek közé kerültek;
különböző bűn nyomta mélybe őket:
ha addig szállsz, meglátod merre tűrnek.
S ha viszontlátod majd az édes földet,
az élőknek ott hozz eszébe jobban.
Nem szólok többet, nem felelek többet.”
Szólván, merev szeme rézsútra lobban,
néz egy kissé, aztán fejét leejti
s a többi vakhoz véle visszarokkan.
S vezérem szólt: „Ezt többé föl se kelti,
csak egykor majd az angyal trombitája,
mely a Zord Úr jöttét harsogva jelzi.
Mindnyáját akkor sírja visszavárja
felszedni újra húsát és alakját
s hallgatni az Örök Zugó szavára.”
Igy jártuk lassan át vegyes salakját
az árnyaknak, a zápornak s a jégnek,
míg szellemünk jövendő útakat járt.
S én kérdém: „Mester, kínjai e népnek
a nagy itélet után nőni fognak,
vagy fogyni fognak, vagy csak ép igy égnek?”
Szólt: „Tudományod úra e titoknak,
mert megtanít, hogy kínja mint a kéje
több lesz a tökéletesebb dolognak.
Bár ez átkozott nép igaz tökélyre
sohsem jut, attól mindig messze tartott,
túl, mint innen, mégis mélyebb a mélye.”
Igy jártuk végig körben ezt a partot,
beszélve többet, mint most szóba öltök
s a ponthoz értünk, hol lépcsőzve hajlott.
És itten várt ránk Plútusz, a nagy ördög.

Hetedik ének

Pénz és szerencse

„Pape Satan, pape Satan, aleppe”.
kezdte Plútusz rekedt szava s vezérem,
ki előtt nincs titoknak semmi leple,
a nyájas bölcs szólt vígaszul: „Remélem,
nem sujt le gyávaság; bármely hatalmas,
nem tiltja leszállnunk e szirtszegélyen.”
Aztán felfútt ajkára nézve: „Hallgass!
emészd meg bellül magadat dühöddel!” -
kiáltott - „hallgass! istenverte farkas!
Nem oktalan, hogy ez a mélybe jött el:
igy akarják ott, hol bosszúlni szállott
szent Mihály harcba a kevély bünökkel.”
Mint a vitorla, mely dagadtan állott,
hanyatt terül, ha árboca lecsuklott,
ugy hullt a földre a dühös vadállat.
S elértük a negyedik számú poklot
metszve a kínos partból egyre többet,
mely a mindenség bűnéből köt bugyrot.
Aj, Isten igazsága! ki tömött meg
kínnal, mint láttam, s jajjal ennyi partot?
Vagy aj, mért kell így fájni a bünöknek?
Mint mikor víz a vízzel szembezajgott
Carybdis fölött, hab törik a habban,
a nép ott, kényszerülve, úgy kavargott
és voltak itt, mint máshol, számosabban,
üvöltve hozta kétfelől a forgó
mellükön súlyt görgetve nagy darabban.
Összeütődtek, azután gomolygó
lökéssel úgy verődtek vissza hátra
kiáltva: „Mért vagy tékoz?” „Mért kuporgó?”
S az éjnek e forgást befedte sátra
s csapódtak jobbról balra, balról jobbra,
egyre csak szégyendalukat kiáltva.
Aztán magát mindegyik visszadobja
és félkörét megtéve, hátrapattan
s én, kinek szívem elszorult dobogva,
szóltam: „Most mondd meg, mester, e csapatban
milyen nép szenved? S vajjon erre balra,
hol mind pilist viselnek, csupa pap van?”
És ő felelt nekem: „Mindannyi balga
kancsaleszű volt első életében
s költekezését nem az ész sugalta.
Hiszen a szavuk erről ugat épen
körük két pontján, hol kettéverődnek,
mint ahogy vétkeztek kétféleképen.
Ezek papok, még a szőrük se nőtt meg
fejük bubján; pápák meg kardinálok,
no biz a pénzzel ők sokat vesződnek.”
S én: „Mester, mért hogy köztük nem találok,
kéne pedig találnom, ismerőset,
kik ilyes bűnnel szennyesek valának?”
Felelt: „Hogy téves kételyed legyőzzed:
életük, mely erényt ismerni ronda, -
ismertelenné rondította őket.
Verődnek folyton e két régi pontra
és (ki hajatlan, ki csukott marokkal)
ébrednek sírból majd a régi gondra.
Mert rosszul adtak s rosszul dugtak, okkal
hulltak a szép világból e zsivajba,
mely, hogy milyen, nem festem több szavakkal.
Látod, fiam, most mily tünő sohajba
tün a szerencse kincse s szertepattan,
melyért annyian futnak annyi bajba.
Mert minden arany, mi a hold alatt van
és volt, nem tudja tenni, hogy e lankadt
árnyakból egy nyughasson mozdulatlan.”
„Mester - feleltem - „a Szerencse, mondtad?
Ki e Szerencse - erre most felelj még, -
hogy így karmában tartja földi jónkat?”
És ő felelte: „Ó, tudatlan elmék!
milyen sötétség nehezül tirátok!
Nos, szeretném, ha szavam jól figyelnéd.
Az, aki túlra mindenen kilátott,
egeket alkotott s vezért azoknak,
és hogy mind mindre vethessen világot,
felosztá fényét egyenlőn a soknak;
de éppenúgy rendelt szolgát vezérül
azoknak is, kik e földön ragyognak,
hogy jókor egy nép, egy család kezérül
máséra hajtaná a földi jókat
vakon, nem tudva emberek eszérül.
Igy ha egy nép virul, szomszédja kókad
az ő itéletét követve, mellyet
éppúgy nem sejthetsz, mint füben kigyókat.
Tudásod nem számít végzése mellett,
itél és végrehajt, mint a többi isten,
kinek amire a hatalma terjed.
Az ő cseréinek nyugvása nincsen,
mert örök törvény hajtja lenni gyorsnak,
mihelyt jön egy új, akit fölsegítsen.
Ő az, kit szóval sokan ostoroznak,
akiknek inkább illenék dicsérni,
igazságtalanul korholva rossznak!
De boldog ő, a gáncs el nem is éri,
a többi Ősi Lénnyel szokta járni
s kerekét vígan kergeti, kiséri.
De most nagyobb kínhoz szállunk le már mi,
lásd, kelt amikor jöttem s most hanyatlik
minden csillag s tilos sokáig állni.”
Átvágtunk a körön a tulsó partig,
át egy forráson, amely felszakadva
magavájta árkában forrva zajlik.
Bibornál jóval sötétebb a habja,
s kiséretében e zavart folyónak
rögös uton szálltunk alacsonyabbra.
Tavat csinál - a neve Styx a tónak -
e bús patak, mihelyt lába alatt van
a partnak, a zordonnak és fakónak.
És én itt elmerülve, bámulatban
láttam sáros népet a sáros lében,
mind meztelen s látszólag nagy haragban.
Ütötték egymást - nemcsak kézzel épen,
de fejjel, mellel, lábbal - s még mohóbban
fogakkal tépték - mindenféleképen.
S szólt a jó mester: „Lásd fiam, e tóban
szenved, akin erőt vett a harag:
és bizonyosra veheted valóban,
hogy még több nép sóhajt a víz alatt;
s szemünk megmondja, bárhová figyeljünk,
hogy sóhajukból buborék marad.
S mondják a sárban: „Zordon volt a lelkünk
az édes légben, vidám napsugárban,
mert belül méla ködöket cipeltünk:
mélázhatunk most a fekete sárban.”
Mondják - vagy inkább gurgulázza torkuk,
mert a fele szó megakad a nyálban.
A súlyos sárt nagy ívben így tiportuk,
közötte víznek s száraz partoromnak
s szemünk’ a sárfalókon szertehordtuk.
S lábához értünk végre egy toronynak.

Nyolcadik ének

Dis városa előtt

Ott kezdem el, folytatva, hogy miketten
a nagy torony lábához el sem értünk,
mikor csúcsára néztünk önfeledten,
két lángocskára, amely ott elénk tünt
s melyeknek harmadik felelt jelére
távolabb mintsem szemmel érni véltünk.
s én ránézvén tudásom kútfejére:
„Mit mond e láng? És mit felel a másik?”
- kérdém - „S kik tűzték mindhármat helyére?”
Felelt: „Mi jönni készül, már idáig
látnád a piszkos habokon keresztül,
de látásod a láp gőzébe mállik.”
A húrról, mikor elpattanva rezdül,
nincs vessző, mely oly gyorsan messze szálljon,
mint én egy kis hajókát mindenestül
láttam elénk suhanni át az áron.
Csak egyetlen hajóstól hajtva szállt az,
ki sítt: „Rossz lélek, itt vagy hát a sáron?”
„Flégiász, Flégiász, minek kiáltasz?
Hiába most!” - szólt mesterem haraggal -
„Vigy át és aztán többet úgy sem ártasz.”
Mint egy kicsit fülel, majd vad szavakkal
tör ki, kit egy csaló beszéde bosszant:
úgy tett Flégiász meggyűlt indulattal.
De mesterem beszállott már a rozzant
bárkába s engem is behívott abba
(csak mikor én benn voltam, arra mozzant).
S mihelyt a csónakká vájt fadarabba
beültünk: az velünk megindul, elszáll
merülve jobban, mint szokott, a habba.
S míg így röpített holt tükrén a rossz ár,
rám szólt a sárból egy alak kikelve:
„Ki vagy te, hogy órád előtt lejössz már?”
„Ó, nem maradni jöttem én e helyre”
- feleltem - „De hát te ki vagy, te piszkos?”
„Látod, egy síró lélek” - szólt felelve.
És én: „Könnyeddel s kínoddal, te mocskos,
maradj magadnak - engem mire nézel?
Ismerlek jól, bár minden tagod lucskos.”
Ekkor a csónakot megkapta kézzel,
de költőm visszalökve rárikoltott:
„Lódulj a többi ebhez! Mégse mész el?”
Aztán arcon csókolva átkarolt ott
s dicsérve szólt: „Haragos, büszke szellem.
Boldog az asszony, ki méhében hordott!
Lám, ez míg élt, dölyfös volt, durva jellem,
emlékét nem diszíti semmi jóság,
azért dühöng most árnya minden ellen.
Hányat tart nagy királynak a lakósság,
kik itt fürödnek sárban, mint a disznók
és hagyatékuk átok és adósság!”
És én: „Szeretném, mester, ezt a disznót
egészen e moslékba látni bukva,
mielőtt azt ladikkal végigusznók.”
S ő: „Mielőtt e csónak odajutna,
hol a part látszik, kedved tell, remélem,
mert ez a vágy teljesedésre jut ma.”
S valóban, ezt azonnal meg is érem,
mert a sáros had mind ez egyre fordul,
amiért most is az Urat dicsérem.
„Hajrá, Argenti Filippóra!” - mordul
mindannyi s a bizarr flórenci lélek
fogát saját husába vájja mordul.
S ott hagytuk: többet róla nem mesélek.
De fülem most egyszerre jajszavat hall,
s szemem tágulva a homályba mélyed.
„Fiam” - szólt költőm nyájas indulattal -
„már Dis városa a ködből kifoszlik
szomoru néppel és szigoru haddal.”
S szóltam: „Már látom, mester, ott magaslik,
ott lenn a völgyben sok tornyos mecsettel,
s mintha tűzből jött volna, úgy piroslik.”
És ő: „Vörösre festi lángecsettel
örök tűz, mely belül hevíti, mint e
mélyebb pokolban láthatd tenszemeddel.”
S a mély árokba mely keríti minde
vigasztalan vidéket, behajózunk
(sánca, mint vasfal, tűnt a szemeimbe).
S előbb egy nagy kerülőt végigúszunk,
aztán egyszer megálla hajónk. „Kiszállni!
Itt a bejárás!” - mondja kalaúzunk.
S láttam több ezret fenn a kapun állni,
égből esettet, istenigazában
dühöngve, szólva: „Ki mer erre járni,
haláltalan, a halott nép honában?”
És bölcs vezérem intett, hogy szeretne
velük beszélni titkon és magában.
Haragjuk ekkor kissé csendesedve,
szóltak: „Te jőjj magad: s ez visszatérjen,
ki oly merészen jött e zord helyekre.
Bolond útján egyedül visszatérjen:
próbálja meg, ha tud! Te itt maradj,
ki átkisérted őt e széles éjen!”
Gondold el olvasó, hogy összefagy
a vér az ilyen átkozott beszédtől:
nem volt reményem visszatérni nagy.
„Ó, költő, ki már több mint hét veszélytől
védtél meg, biztonságom visszaadva
és megmentettél annyi zord esélytől,
ne hagyj,” - szóltam - „bajomban megtagadva!
s ha tovább jutni nem lehetne: menjünk
nyomunkon vissza együtt - és szaladva!”
„A gyávaságnak nincsen helye bennünk!” -
szólt, ki vezérelt - „nem veheti senki
utunkat el: oly Úr engedte mennünk!
De várj itt, s fáradt lelkedet pihend ki,
étetve jóreménnyel s bízva bennem,
hogy nem hagylak ez alvilágba veszni.”
Igy elmegy jó atyám és elhagy engem
és én talánban maradok kinok közt,
mert igen és nem küzdenek fejemben.
Nem hallhatám, mit szólt a démonok közt,
de nem soká szólt vélük, mert előle
egyenkint mind elbútt a bástyafok közt,
s becsapták a kaput, elzárva tőle,
ő kintmaradt s látva, hiába vár ott,
ritkás léptekkel hozzám visszatére.
Szeme a földön, szempillája fáradt,
bizalma eltünt és sohajtva mondja:
„Ki tiltja tőlem a szomoru várat?!”
De nékem így: „Lelkem haragja, gondja
ne rémítsen, velem mindent legyőzöl:
nincs őrség, sánc, mely tervemet lerontsa.
Makacskodásuk nem most van először;
kevésbbé titkos kapun is csinálták,
melynek azóta zárja sincs, kigőzöl.
E felett láttad a halál irását
s innen indulva jön már, sorba járja
felénk e lejtőn a körök nyilását,
valaki, ki majd ezt is itt kitárja.”

Kilencedik ének

Mennyei segítség

A félelemnek színe, mely elöntött -
amint költőm megfordult - tette épen,
hogy ő meg újra bátor arcot öltött.
S megállt, minthogyha fülelne az éjben;
mert a szem gyenge volt ez éjszakában,
e sűrű ködben, e fekete légben.
„Mégis győznünk kell ebben a csatában”,
kezdé - „s ha nem... De olyan hölgy igérte...!
Be soká várok valakit hiában!”
Jól láttam, amint szavait cserélte
s egyik szót a másikkal eltakarta,
hogy más lett az eleje, más a vége
s félelmet keltett, bár ő nem akarta
s sejtetve a valónál iszonyúbbat,
a csonka szó még lelkem megzavarta.
„E szomorú kagyló mélyébe útat
amaz első körből lelhet-e lélek,
hol nincs kín, csak a vágy unalma úntat?”
kérdém. És ő megértve mit beszélek:
„Ritka bizony, hogy közülünk lemenjen
bárki az útra, melyre én ma térek.
Igaz, nekem már kellett volna lemennem:
Eriktó küldött bűbáj-nyerte jusson,
ki lelket testbe bűvölt vissza könnyed.
Alig jutott még özvegységre húsom,
mikor beküldött ide, hogy egy lélek
Judás köréből általam kijusson.
(Nincsen hely ennél sötétebb, se mélyebb,
sem a legkülső égtől távolabbi)
tudom az útat: nincs ok semmi, félned.
E mocsár, melyből a nagy bűz árad ki,
a kínvárost keríti gyűrüsen be,
hová harc nélkül nem tudunk behatni.”
Mást is beszélt, de nem jut már eszembe,
mert figyelmem egészen elvonódott
az izzócsúcsu nagy toronyra, szembe,
látva három pokoli vén anyót ott,
három fúria vérrel mázolt testén
asszonyi arcot és asszonyi módot.
A derekukat zöld kigyók övezvén,
haj helyett hordtak apró sziszegőket,
halántékukra mélyen leeresztvén.
És ő, ki jól ismerte rég e nőket,
a Könnykirálynő szolgáló leányit:
„A zord Erinnysek” - szólt - „nézd meg őket!
Megéra első (balról kezdve számit),
jobbról Alektó könnyet önt özönnel,
középen” - végzé - „Tizifoné áll itt.”
Mellét hasítá mindenik, körömmel
és tenyérrel csapkodta, kiabálván,
hogy költőmhöz simultam, félelemmel.
„Medúza jer! Legyen belőle bálvány!” -
zúgtak lenézve rám. - „Lám, Thézeusz se
bűnhődött meg, birodalmunkba szállván!”
„Fordulj el s szemed eltakarva csukd le,
mert hogyha jő a Gorgó és te látod,
nem tudom, többet felvilágba jutsz-e?”
Igy szólt a mester s maga visszarántott
s szemem előtt, nem bízva a kezemben,
saját kezével fedte a világot.
Ó, ti, kik éltek józan értelemben,
lessétek, mily tan látható keresztül,
elfátyolozva különös rimemben!
Most a zavaros habokon keresztül
iszonnyal teljes hang dörgése hallik,
hogy mind a két part tőle összerezdül.
Mint mikor hirtelen szél felmorajlik
az ellenséges forróságon át,
üti az erdőt, fékevesztve zajlik
és tép, ver, visz lombot és koronát,
maga előtt a nagy port hajtja büszkén,
szalajtja a nyájat és pásztorát.
Ekkor szemem feloldta, szólva: „Tüstént
irányozd szemed idegét a régi
tajtékra, hol legsűrübb, sűrü füstként.”
Mint a béka, ha ellensége néki
feltűnik, a nagy kigyó, mind lebúvik,
míg csak a sárnak fenekét nem éri:
ugy láttam, hogy rettenve meglapúl itt
sok ezer lélek Egy előtt, ki gázol
száraz lábbal Styxen át, a kapúig.
Arca előtt balját mozgatva párszor,
a sűrü ködöt úgy hajtotta félre
és nem látszott törődni semmi mással.
Jól láttam, hogy az égből jött segélyre:
és mesteremhez fordultam, ki intett,
hogy nyugton álljak, meghajolva mélyre.
Ah, milyen volt, mily megvető tekintet!
A kapuhoz jött, mely kinyilt előtte
rögtön, amint egy vesszővel legyintett.
„Ó, megvetett nép, égnek számüzötte!” -
kezdé, amint a zord küszöbre hágott -
„honnan e gőg, mely lelketekbe nőtt be?
Az örök akarattal szembeszálltok,
amelynek inghatatlan célja törvény
s mely mindig több kínt tudott mérni rátok?
Mit ér a végzettel kocódni dőrén?
Lám Cerberusz kutyátok megtanulta,
nyomát viseli nyaka s álla szőrén.”
Aztán a sáros útra fordul ujra
s elmegy, minket nem méltatván szavára,
mint akinek más lenne gondja-búja,
mint annak, aki körülötte állna;
s mi biztonságban most, a szent szavaktól
megindulánk a vár útjára szállva.
És minden harc nélkül léptünk be akkor.
És én, hogy tudni szomjuságom oltsam,
mi van kerítve e gonosz falaktól,
szemem, amint beléptem, körbehordtam
és láttam kínnal-bajjal teli rónát,
amerre látásommal elhatoltam.
Mint Arlinál, hol resten foly a Rhône át,
vagy Pólánál, nem messze Quarnerótól,
mely Itáliát zárja s mossa hónát,
a föld egészen tarka a siroktól,
ugy tarkul itt is e föld jobbra-balra,
de itt keservesebb még a kinoktól,
mert a sirokat láng csapkodja, nyalja
s a követ általtüzesíti nyelve:
nincs tűz, mely a vasat izzóbbra marja.
Födele mindenikről leemelve
és vad kesergés zengvén mindenikből,
látszott, mily kínnal lehet öble telve.
„Mester” - szóltam most én kérdezve - „kikből
áll e nép, melyet e sirok temetnek,
s melynek fájó nyögése lelkemig tör?”
És ő felelt: „Megannyi főeretnek
és nyájuk - minden szekta. Nem gondolnád
e sirok milyen népesek lehetnek.
E sirokban megleli zsák a foltját,
több-kevesebb láng izzó nyelve nyalván”
- S miután útunk jobbfelé hajolt át,
mentünk a kínok közt, a nagy fal alján.

Tizedik ének

Farinata

Most egy mély útnak hajlását követte
e föld bástyái és a kínos ágyak
között a mesterem - és én mögötte.
„O, bölcs bátorság, ki engem e bágyadt
s gonosz földön vezetsz” - kezdém - „ha tetszik
szólj, elégítsd ki bennem most a vágyat.
A népet, mely e koporsókban fekszik,
lehet-e látni? Immár felcsapódtak
a födelek s nincs őr közel, se messzibb.”
És ő felelt: „Mind újra elcsukódnak,
ha Jozafátból ide visszatérnek
testükkel, melyek most még fennhagyódtak.
Epikurusznak és minden hivének
lesz temetőjük földi bűnükért ez,
kik azt mondják, hogy testtel vész a lélek.
Azért a vágyad, melyre nézve kérdesz,
kielégül, ha e helyet bejártad
s a másik vágyad is, melyet csak értesz.”
És én: „Jó mester, titkom nincs irántad,
csak nem akartam nagyon csacska lenni,
amint te is nem egyszer így ajáltad.” -
„Ó, toszkán, aki át tudsz élve menni
e lánghazán, s ily ildommal beszélve,
állj meg egy percre e helyen pihenni!
Nyilvánvaló, beszédedből itélve,
ama nemes föld nevelt benned polgárt,
melynek tán nagy terhére voltam élve.”
Egy nyílásból, mely egyik sírra szolgált,
hirtelen ily hang jött ki s én ijedten
mesteremhez simultam, aki dorgált.
Dorgált: „Fordulj meg: mit csinálsz? ne rettenj!
Nézd Farinátát: félig már fölugrott
s övétől látható, emelkedetten.”
S szemem szemében, néztem ezt a foglyot,
aki felnyúlt mellével, homlokával,
minthogyha mélyen megvetné a poklot.
Gyors, kész kézzel vont mesterem magával
sirok közt hozzá s: „Gazdálkodj a szóval!”
szólt, mikor szemben álltam sírlakával.
S amint szemben állok a sírlakóval,
megnéz egy kissé s mintegy megvetően
„Kik voltak őseid?” - kérdezve szólal.
S amint kívánságának engedően
mitsem titkoltam, mindent elbeszéltem,
szemöldökét kissé felvonta tőlem,
s szólt: „Őseimmel és velem, mig éltem,
s pártommal gyakran mertek szembeszállni
s én harcban őket kétszer sem kiméltem.”
„És bár száműzték, s érte őket bármi” -
feleltem - „mindakétszer visszatértek:
az önéi nem tudtak így csinálni!”
Ekkor a nyílt sírból egy más kisértet
látszott felemelkedni, de csak állig:
gondolom, fel nem állt, csak úgy kitérdelt.
Mögém tekintett, mint ki látni vágyik,
nincs-e velem még társ, vagy más kiséret,
majd mind kinek reménye füstbe mállik,
sírva mondá: „Ha e vak tömlöcéjet
így végigjárni biztat büszke lelked,
hol van fiam s mért nem jön szinte véled?”
S feleltem: „Nem a magam lelke kerget:
ez biztatott itt, ki iránt Gidód
tán megvetés volt, mit szivében rejtett.”
Szavai és e bűntetési mód
előttem már elárulták kilétét,
azért intéztem így, helyén, a szót.
És ő felnyúlva hirtelen: „Hogy értéd?” -
kiáltott - „Volt? Nem él már? Sírba rokkant?
Nem érzi már a fénynek édességét?”
Zavarba jöttem... hangom meg se mukkant...
S ő észrevévén, hogy felelni késtem,
hanyatt bukott és többet fel se bukkant.
Most a másik nagy árny sírjára néztem,
ki alattam volt és kinyúlni nem szünt
s nyakát sem billentette, csipejét sem.
„Ha” - szólt folytatva, mit beszélni kezdtünk -
„nem tudtak az enyéim visszatérni
az jobban fáj, mint hogy e sírba vesztünk.
De ötvenszer sem fog majd visszatérni
ez éj úrnőjének arca az égre,
s meglátod, mily nehéz az: visszatérni!
De úgy juss még föl az édes vidékre,
hogy igazat szólsz: e nép mért haragszik
az enyéimre, mintegy ellenségre?”
Feleltem: „Bosszud tette s szörnyü lakzid,
melytől piros hab folyt az Arbiában,
hogy templomunkban ilyen ima hangzik.”
Fejét megrázta, sóhajtván magában
s szólt: „Ott nem magam voltam és valóban
volt okom menni többiek nyomában.
De magam voltam, hol mindenki szótlan
tűrte a nagy végzést Firenze ellen,
ki nyiltan annak védelmére szóltam.”
„Maradékod nyugalmat sohse leljen,” -
feleltem - „ha kétségem fel nem oldod,
mellyel most bennem elborult a szellem.
Titkát, ha jól hallom, magadba hordod
annak, mit a jövendők árja hoz:
és a jelenre nézve más a dolgod?”
„Úgy látunk, mint kinek a szeme rossz,
közelre nem, távolba jól” - felelte -
„ennyi fényt hágy az Úr, ki ostoroz.
Semmit sem ér az értelmünk közelbe;
s semmit sem tudnánk emberek honárul,
ha más így néha hírt nem hozna helybe.
Most értheted, hogy tudásunk elárvul
és meghal majd, ha jő a végitélet
és a jövendő kapuja bezárul.”
Ekkor bennem hibám tudatra éledt
és szóltam: „Mondd meg amaz elbukottnak,
hogy a fiában fenn még él az élet.
S ha ajkaim neki nem válaszoltak,
azért volt, mert már kétségek gyötörtek,
amelyek most szavadtól eloszoltak.”
De mesterem már hívott intve, jőjjek,
azért kértem a lelket, hogy siessen
s mondja el, kik lakói még e körnek.
Felelte: „Itt én több ezrekkel fekszem.
Többi közt második Frigyes van itten
a bíborossal; többről nem dicsekszem.”
Bebútt sírjába; én pedig siettem
régi költőm után, mert elmaradtam;
de a baljós szavakat nem feledtem.
Költőm elindult s én nyomán haladtam.
És ő egyszerre kérdi: „Mi zavart meg?”
Mire a választ őszintén megadtam.
„Minden szavát lelkedbe vésve tartsd meg,
mely néked rosszat jósol” - mondta bölcsem -
„de most” - és ujját fölemelte - „halld meg:
ha édes fényed fölleled a Hölgyben,
kinek mindent lát drága szeme, tőle
megtudod, mi vár rád a földi völgyben.”
Most balra fordult és mentünk előre,
középre, elhagyván a fal gyürűjét
egy ösvényen, amely egy völgybe dől le,
amely idáig éreztette bűzét

Tizenegyedik ének

A Pokol beosztása

A pokoltölcsér beosztása.
(A körök lefelé egyre szűkebbek. A legalsó kör a föld centruma.)

Közönyösek a kapunál.
I. kör.      (Tornác.) Kereszteletlenek.
II. kör.       Szerelemben
III. kör.      Étel-italban
IV. kör.       Pénzben            mértéktelenek
V. kör.       Indulatban            (Legenyhébb bűn, Dis városán kívül.)

DIS VÁROSA

(Kárörvendők és baromiságban élők.)

VI. kör.      Eretnekek, hitetlenek.
VII. kör.      Erőszakosak
1. gyűrű      felebarátaik                  személye ellen: zsarnokok, vérengzők
birtoka ellen: rablók
2. gyűrű      önmaguk                  személye ellen: öngyilkosok.
birtoka ellen: önnön javaik rongálói.
személye ellen: káromlók.
a természet ellen:
3. gyűrű      Isten                        természetellenes kéjelgők (Sodoma).
birtoka:
a művészet, mesterség ellen:
uzsorások (Caorsa).
VIII. kör.      Csalók.
IX. kör.      Árulók. (Akik bennük bízókat csalnak meg. Legszűkebb kör, itt székel Dis.)

Egy magas part szegélyén lépegetve,
mely állott nagy törött szirtek köréből,
jutottunk még rémségesebb tömegbe.
S itt menekülni rothadt légköréből
a bűznek, melyet ez a mély hely onta,
ellenzőt rögtönöztünk födeléből
egy sírnak, melynek fölirása mondta,
„Anasztáziusz pápát őrzi e szük
üreg, mert Photinus tévútra vonta.”
„Utunkat itt csak lassan lépve tesszük,
hogy hozzászokjon orrunk némiképpen
e szörnyü szaghoz; míg majd föl se vesszük”
szólt a vezér; s feleltem, kérve szépen:
„Találj valamit, addig is hiában
időnk ne múljon.” „Azt akarom épen.”
„Fiam” - folytatta - „e sziklák honában,
három köröcske van lépcsőzve, mint ez,
amelyet épen elhagyott a lábam.
Kárhozott szellemekkel telve mindez;
de hogy amit majd látsz, megértsd előre,
halld, melyik mért és mely törvény szerint vesz.