Kat Ailes

Gondterhes nyomozók

A mű eredeti címe

The Expectant Detectives

Copyright © Katherine Sumner-Ailes, 2023

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

ISBN 978 963 452 840 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Csodálatos családomnak és egyben bűntársaimnak:
Jamie-nek, Calebnek és Jazznek

1. FEJEZET

A párom harmincadik születésnapjára azt terveztem, hogy összeszedem magam, és meglepem egy terhességgel. Végül még én is meglepődtem, méghozzá jó értelemben, hogy szinte azonnal össze is jött, így Joe és én úgy döntöttünk, bevállaljuk. Ha az ember belekezd valamibe, csinálja rendesen! Mint jövendőbeli szülők, úgy gondoltuk, elhagyjuk a bűnnel fertőzött Londont, és a biztonságosabb és egészségesebb élet reményében vidékre költözünk. Persze a legborzalmasabb bűncselekmény, amit Londonban láttam az elmúlt tíz év alatt, az volt, hogy egy csapat tinédzser fizetés nélkül kiszaladt egy pizzériából. A nagyvárosi bűnözés mellett arra is gondolnunk kellett, hogy mivel egyikünk sem keres csillagászati összegeket, a fővárosban csupán egy elővárosi lakás jöhet szóba, olyan kis gyerekszobával, mint egy gardróbszekrény. Londont tehát kizártuk, és elhatároztuk, hogy a csupa nagybetűs VIDÉK-re költözünk.

Egy csendes kisvárosra, Pentonra esett a választásunk, a festői Cotswoldsban. A Google-nak köszönhetően úgy láttuk, hogy a városkában egyfajta flancos-hippi légkör uralkodik, így elfogadhatónak találtam a jövendőbeli otthonunk helyszíneként, és bár sem flancosnak, sem hippinek nem mondanám magam, de eddigi életem során mindkettővel kísérleteztem több-kevesebb sikerrel.

Sosem volt kifogásom a pacsuli illóolaj ellen, és még az is elképzelhető, hogy veszek egy álomfogót.

Nagyokat zötykölődtünk a cotswoldsi vén országutakon a kényelmetlen kisteherautóban, amiben mozdulni sem tudtam a bekészített úti ropogtatnivalóktól. Úgy felkészültem a háromórás útra, mintha egy csoki- és csipszfüggő hegymászó lennék, aki a Mount Everestre megy. Legalábbis Joe szerint. Kilenc hónapos terhesen azonban semmit sem bíztam a véletlenre. Ha már mindenképpen iszonyú kényelmetlenül kell utaznom, ha egyfolytában csorog rólam a veríték, és ha ötpercenként meg kell állnunk pisilni, nem akartam mindezt még az éhséggel is tetézni. Miközben nagyot sóhajtva kicsomagoltam egy citromos nyalókát, felcsendült a TLC a spotifyos költözködős lejátszási listámról. Rajtam volt a köntösöm is, mert elfelejtettem becsomagolni. Ha korábban nem esett volna a dekoltázsomba egy csokoládés bonbon, ami azóta szép lassan olvadozni kezdett, tulajdonképpen meg lettem volna elégedve a sorsommal.

Amikor mindezt megosztottam Joe-val, csak mordult egyet. Kissé feszültnek tűnt. Pedig most nem én vezettem, és nem én pakoltam egymás hegyére-hátára a fejünk felett összezsúfolt holmikat, amelyek bármelyik pillanatban a nyakunkba zuhanhatnak egy hirtelen fékezésnél. Ha az ember terhes, megússza az egy csomag keksznél nehezebb tárgyak emelgetését, ezért a partvonalról irányítottam a pakolást, és néha visszacsentem egy-egy ruhát a rászorulóknak szánt cókmókok közül, amikor Joe nem figyelt. Akármilyen ironikusan is hangzik, így vált lehetségessé az is, hogy egy csillivilli kék Szűz Mária-persellyel utaztam a lábam között, közvetlenül a pocakom alatt rejtegetve, mert ha leveszem róla a szemem, Joe még azelőtt megszabadul tőle, hogy azt mondom: „Üdvözlégy, Mária”!

A mellettünk szaladó vidéki tájat néztem. Milyen zöld! Milyen rettentően zöld! – gondoltam. Sokkal zöldebb, mint a londoni Hampstead Heath, amit eddig rohadtul vidékiesnek tartottam.

– Szerinted lesz baromfibolt vidéken? – kérdeztem Joe-t feszülten.

– Valószínűbb, hogy neked kell levágnod és kibelezned a csirkét.

Elmerengve bólintottam. Igaza lehet.

Ebben a pillanatban Joe bevett egy kanyart, majd hirtelen fékezett, és Szűz Mária majdnem kiesett a lábaim közül. Már épp méltatlankodni akartam, de rájöttem, miért álltunk meg: megérkeztünk.

Feltárult előttünk az új otthonunk, Penton. Lenn a völgyben a házak olyan meghitten és idillien sorakoztak szorosan egymáshoz simulva, mint a lábam között olvadozó bonbonok és a Szűz Mária-persely. A kistelepülés legfeljebb ezer házból állt, de a két domboldalon is láttunk még néhányat. Sűrű erdő húzódott a szemközti dombháton, a közelgő tavasz vibráló zöldre festette a nyíló lombokat. A völgy mindkét oldalán legelők nyújtóztak mindenféle haszonállatokkal. A kora esti aranyló fényözön teljesen új élményt nyújtott a városi fényszennyezettség után.

Joe olyan szorosan húzta be a kéziféket, hogy azt hittem, sérvet kap. Penton dimbes-dombos környék, nem árt az óvatosság. Egy darabig némán ültünk a félig üres csipszeszacskók felett, miközben fogtuk egymás kezét, és az új otthonunkat bámultuk.

– Szép – mondta végül Joe.

– Ja – feleltem, és éreztem, hogy könnyes lesz a szemem.

Joe szó nélkül kotorászni kezdett maga körül, az üres csipszes- zacskók alól előhúzott egy viszonylag tiszta mcdonald’sos szalvétát, és miután megszorította a kezemet, átnyújtotta. Bevallom, ebben az időszakban nem kellett hozzá sok, hogy meghatódjak. Elég volt egy bankreklám, vagy ha megemlítették Adele-t. Ahogy az be is bizonyosodott, a terhesség alatt tombolnak az ember hormonjai. Ebben az esetben tehát egyáltalán nem volt csoda, hogy elérzékenyültem, hiszen a Penton-völgy igazán gyönyörű látványt nyújtott.

Ahogy a megható pillanatokban az lenni szokott, a hátsó ülésen hirtelen elhányta magát a kutya. Nyilván a legféltettebb holmijainkra adta ki a gyomra tartalmát. Joe kioldotta a fenyegetően nyikorgó kéziféket, és továbbindultunk lefelé a kanyargó országúton, keresztül a kisváros szívén.

Körülbelül három percbe telt, amíg áthajtottunk a városka főutcáján, majd ismét feltárultak előttünk a mezők, és hirtelen egy fákkal sűrűn borított szakaszhoz értünk.

– Azt hiszem, elfogytak a házak – mondta Joe a felfelé vezető sötét útra hunyorítva. Minden rettentően vidékiesnek tűnt.

– Állj! – kiáltottam a telefonom képernyőjére pillantva. Joe beletaposott a fékbe, amitől a Szűz Mária-persely nekirepült a műszerfalnak. Ez nem az ő napja. – A Google Maps azt mondja, megérkeztünk – tettem hozzá, ezzel teljesen kimerítve a tájékozódási készségemet.

– Semmit sem látok – felelte Joe.

– A Google nem téved.

– Ezt ki mondta?

– Nem tudom. Isten.

Lassan és óvatosan tolatni kezdtünk, és végül megtaláltuk a házat. Mentségünkre legyen mondva, könnyű volt eltéveszteni, mert a buja növényzet teljesen eltakarta, akárcsak Csipkerózsika mesebeli lakhelyét. Úgy tűnt, a természet vissza akarja hódítani, és ezzel elég jól halad. A ház málló építőköveit moha takarta, a festés lekopott, és úgy tűnt, mintha az épületet csak a borostyán és a remény tartaná egyben. A düledező kémény egy Jenga-végjátékra emlékeztetett, félő volt, hogy egy erősebb széllökés ledönti. A ház első pillantásra legalább ezerévesnek látszott, és semmi kétség, hogy hemzsegett a pókoktól, az egerektől és a szellemektől. Egyik jobb, mint a másik! Egyből elhatároztam, hogy hívom a rovar- és rágcsálóirtókat, és talán a papot is.

Lehetséges, hogy közelebbről kellett volna tanulmányoznunk Pentont, mielőtt hátat fordítunk az eddigi életünknek, és ideköltözünk. Ki tudja? Semmi vész! A városkából közvetlen vonatjárat indul Londonba, van néhány pub, amelyeknek négy csillagot adott a Google, és még egy mészkőbe vésett bizarr lófigura is található az egyik domboldalon. Mit nem lehet ezen szeretni? Mi kivetnivaló van abban, hogy anélkül szurkoltuk le a horribilis kauciót a bérelt házra, hogy megnéztük volna? De komolyan! Ki nézi meg manapság személyesen is a jövendőbeli házát? Elég, ha bízunk az ingatlanközvetítőben, és észben tartjuk, hogy a nagy látószögű képek könnyen becsaphatnak minket.

A lehetőségeink meglehetősen korlátozottak voltak, még a bérlemények szintjén is. Joe szabadúszó tervezőgrafikusként dolgozik, ami közepesen jól és csak szórványosan fizet. Reklámszövegíróként én sem kerestem sokat az ügynökségemnél, de legalább rendszeres fizetést kaptam. Egyelőre. Pentonban házat bérelhettünk, amelyhez kert is tartozott. Ez rohadtul több volt annál, mint amit Londonban megengedhettünk volna magunknak. Alaposan szemügyre vettem az álomotthonunkat. Egy kis fa nőtt ki a tetőn.

Szorongva nyitottam ki az új otthonuk ajtaját. Arra számítottam, hogy egy csapat denevért verek fel az álmából, de kellemes meglepetés ért. Bútorozatlan és nagyon egyszerű volt minden, de fagerendás volt a mennyezet, ahogy egy vidéki háztól azt el is vártam, és egy igazi kandallót is láttam, amit bármikor használhatunk, ha kitanuljuk a tűzrakás fortélyait. A meglepően tágas hallból az egyik oldalon a konyha, a másikon a nappali nyílt az egyszerű elrendezésű földszinten, és itt volt a barackszínű, kissé aggasztó kinézetű fürdőszoba is. A tetőtér-beépítésű emeleten hálószoba és egy aprócska raktárszoba állt, ami jó lesz majd babaszobának. Az egész úgy nézett ki, mint egy meseház, amivel semmi gond sem volt, mert úgy éreztem, valójában itt mi is csupán „felnőttesdit” játszunk.

Jobban belegondolva azonban, kissé aggasztott a miniatűr méret.

– Azt mondtad, karakteres házat akarsz – morogta Joe, a borzasztóan szűk és görbe lépcsősort szemlélve, kezében az ágykeret egyik elemével, amit nyilvánvalóan soha az életben nem tud felvinni rajta.

– Azt mondtad, Penton idilli hely, és pont erre van szükségünk – feleltem.

Máris Joe-t okolom, amiért vidékre költöztünk? Ki tudja? Egyértelműen közös döntést hoztunk, de lehet, hogy olyat, amelyben mindkét fél azt hiszi, a másiknak kedvez, miközben komoly fenntartásai vannak. A végén pedig természetesen kiderül, hogy valójában egyikük sem azt akarta, amire kifutott a történet.

Becipeltük a nagyobb bútorokat a házba. Pontosan Joe gürcölt, én pedig néha megfogtam egy cipősdobozt, bár akkor is rám förmedt, hogy ne emeljek nehezet. A kanapé épphogy befért a hangulatos nappaliba, a hűtőszekrény a hallban kapott helyet, mert a konyha belmagasságához nem passzolt. A darabokban hagyott ágy a lépcső alján azzal fenyegetett, hogy átesünk rajta. Ideiglenes megoldásként előbányásztuk a felfújható matracot, amit tavaly Glastonburyben használtunk. A lábpumpa erőteljes taposása közben a kis padlást egyre jobban megtöltötte az egy évvel ezelőtti fesztivált idéző testszag és az olcsó cider aromája. Furcsa, de ettől előbb nosztalgikus érzésem támadt, majd elfogott a hányinger. Joe dühösen és izzadtan pumpált.

Végül vegyes érzelmekkel és kétségek között foglaltuk el a helyünket az ideiglenes fekhelyen az első vidéken töltött éjszakánkon. Az izgatott várakozásba némi nyugtalanság, és mi tagadás, alig leplezett pánik keveredett. Pedig utólag visszagondolva, ez még csodásan nyugodt időszak volt. Nemsokára a feje tetejére állt minden.

2. FEJEZET

Adok egy tippet annak, aki még nem aludt kilenc hónapos terhesen felfújható matracon: ne tegye!

Rendkívül nyűgösen ébredtem. Őszintén szólva, ez elég gyakran előfordult mostanában, de ezúttal jó okom volt rá. Minden egyes alkalommal, amikor Joe átfordult a másik oldalára, mocorgott vagy éppen csak levegőt vett, a földre csúsztam a hullámzó matracról. Azután éjfél körül csatlakozott hozzánk a kutya is, és szokás szerint nem volt hajlandó tudomást venni róla, hogy hárman már sokan vagyunk egy ekkora helyre.

– Hallottad az ijesztő kaparászást hajnali háromkor? – kérdeztem morogva. – Biztos, hogy egerek.

– Alice! Gyere ide! – felelte Joe az ablaknál állva, egyértelműen figyelmen kívül hagyva a nyafogásomat.

– Az is lehet, hogy patkányok – tettem hozzá motyogva.

– Komolyan mondom. Gyere ide, és nézd meg ezt! – mondta.

Magam köré tekertem a takarót, aztán Joe mellé botorkáltam.

Tényleg szép volt. Úgy értem, a kilátás. Sőt, valójában egészen odáig merészkedek, hogy káprázatos volt. A hálószobánk ablaka a völgyre nézett. A lent szelíden kanyargó folyó két oldalán házak sorakoztak, és a kora reggeli napfény aranyszínűre festette az amúgy zavaros vizet. A mezőkön különböző négylábú haszonállatok legelésztek a domboldalon, tőlünk jobbra sűrű, tavasziasan friss, zöld lombú erdő pompázott.

– Nem rossz, mi? – kérdezte Joe, majd magához húzott, és bebújt a takaró védőszárnya alá. Úgy néztünk ki, mint egy szánalmasan bebugyolált ikermúmia.

A kezdetektől fogva imádtam Joe-ban, hogy jól kezeli, ha nyűgös vagyok. Igaz, mostanában mindketten elég sokat morcoskodtunk. Most azonban csak a ragyogó reggeli fényárral voltunk elfoglalva. A francba, akár egy vidéki életmódot népszerűsítő magazin címlapjára is felkerülhettünk volna! Biztos létezik ilyen. Persze a képen nem látszana a döbbenetes rendetlenség, és kellőképpen retusálva lenne, hogy a zsíros hajam, a terhesség okozta pattanások és a szemem alatti szarkalábak eltűnjenek.

Kissé hosszabb ideig álltunk az ablak előtt a kelleténél, és amikor már nem éreztem a lábam a hidegben, gyorsan visszabújtam a felfújható ágy biztonságos melegébe, és bedugtam a lefagyott lábujjaimat az emiatt hevesen ellenkező kutya hasa alá. Joe felhozott két csésze teát, ami csak langymeleg volt, mert nem találta a kannát, és kénytelen volt a meleg vizes csapot használni. Mit ne mondjak, nem volt a legjobb ötlet.

A délelőtt további része terveink szerint a berendezkedéssel telt volna, de csak kínlódtunk. Leszakadt a vécélehúzó zsinórja, és a kéményen át beesett egy fél madárfészek. Az internet a galambpostánál is lassabb volt, ami rendkívül idegesítette az állandóan a Twitteren lógó Joe-t. Próbáltam jobb kedvre deríteni, de nagyon rosszul reagált a vicceimre. Amikor megkísérelte összeszerelni az ikeás pelenkázóasztalt, és rájött, hogy összekeverte a darabjait az új életünkhöz általam nélkülözhetetlennek tartott, szintén vadiúj és kifinomult fűszertartó szekrényke darabjaival, jobbnak láttam, ha mindkettőnk érdekében elhagyom a fedélzetet.

– Bemegyek a városba! – mondtam túlkiabálva a kalapálást és Joe káromkodását. – Hozzak valamit?

– Sört! – jött a tömör válasz a deszkák alól. – És... – egy pillanatra elhallgatott – és egy doboz cigarettát – tette hozzá félénken.

– Kizárt dolog! – vágtam rá határozottan, mivel ha már le kellett mondanom az alkoholról, a dohányzásról, a kávézásról, a nyugodt alvásról, és állandóan vécére kellett mennem, Joe-nak is vállalnia kell némi kellemetlenséget. Korábban már megjegyezte, hogy nem esik jól neki a sör, ha gyilkos pillantásokat vetek rá, és úgy folyik a nyálam, mint Sherlock Holmes A sátán kutyája című regényének címszereplőjéé.

Körülbelül hét percbe telt, mire beértem a városba, bár Penton csak némi túlzással volt annak nevezhető. Hová menjek, ha egy olcsó csirkés McGristle-szendvicsre vágyom a McDonald’sból? Bezzeg ha batikolt ruhákat, különböző gyógyerejű kristályokat akarok vásárolni, vagy ráncba szeretném szedni a csakráimat, nem kell tovább keresgélnem, gondoltam a Nők Belső Istennőjének Temploma kirakatában látható plakátot olvasva.

Egy szupermarketet akartam. Egy Aldit, az ezer különféle fajtájú és vacak saját márkás csokoládéival. Egy Lidlt a végtelenbe kígyózó pultjaival, ahol az egyik héten leárazott vibrátort, a másikon karácsonyi rugdalózókat vásárolhat az ember. (Ez utóbbit júliusban.) A rohadt életbe, egy fapados Poundland-üzlettel is beérném!

Végül találtam egy méregdrága Waitrose-t, ahol talán egy fél kovászos kenyeret vagy egy darabka Gruyère sajtot megengedhetek magamnak.

Miután vásároltam néhány túlárazott apróságot, elhatároztam, hogy bejelentkezek a helyi orvosnál. A londoni szülésznőm többször is a lelkemre kötötte, hogy tegyem meg még a költözés előtt, de aztán jött a pakolás, az utolsó hét a munkahelyemen, a búcsúzkodás a barátoktól, és még legalább tíz jó kifogást fel tudnék sorolni, ami megakadályozta ezt a rendkívül fontos teendőt. Őszintén szólva amúgy is hasznavehetetlen vagyok az ilyen dolgokban, és nincs semmi hajlandóságom, hogy ezen változtassak.

Az asszisztens eléggé meghökkentő módon azt mondta, hogy az orvos azonnal fogad, ha leülök, és várok öt percet. Londonban megszoktam, hogy fél évvel hamarabb be kell jelentkeznem, ha ismét fel akarok íratni egy gyógyszert (ez megmagyarázza, miért kerültem most is ebbe a különös helyzetbe). Zavartan bólintottam, és leültem.

Volt egy másik terhes nő is a váróban. A gesztenyebarna haját az egyik oldalon kopaszra nyírta, a másikon berasztásította, és olyan hippioverallt viselt, amilyeneket a zenei fesztiválokon lát az ember. Dühösnek tűnt, bár az a fajta indulat csillogott a szemében, ami jobbra fordítja az emberiség sorsát. Az overallján egy csomó zománcjelvényt viselt. Amikor jobban megnéztem, láttam, hogy egy viszonylag tág témakört érintenek. Az egyiken egy olvadó Föld volt látható, a többin különböző feliratok: „Nincs még egy bolygónk”, „A patriarchátust pusztítsd, ne a Földet!”. Ó, és egy másik, nejlon bevásárlószatyor formájú is, „Kurvára ne!” felirattal.

Még nem ástam elő a vászon bevásárlótáskákat, amelyek közül néhány elég viharvert volt, ezért vettem egy nejlonszatyrot a Waitrose-ban, amin kár csodálkozni, hiszen amúgy is borzalmas ember vagyok. A lány úgy nézett rám, mint aki gondolkodás nélkül megfojtana vele. Pont azon gondolkodtam, hová rejtsem, amikor megpillantotta. Nem csoda, hogy a bolti tolvajok a kis méretű, de drága holmikat viszik, mivel egy fél kenyér nem fér be az alsóneműjükbe. Még akkor sem, ha kilenc hónapos terhesek, és túlméretezett bugyit viselnek.

Mit tehettem? Rámosolyogtam, mint aki azt mondja: „Én is állapotos vagyok, legyünk barátnők!” A lány mogorván nézett vissza rám. Reméltem, hogy csak a műanyag szatyor miatt, és nem úgy nagy általánosságban miattam.

Gondoltam, azzal kezdem a beszélgetést, hogy én is rohadtul elutasítom a nejlontáskákat, de erre már nem jutott lehetőségem. Éppen belekezdtem a magyarázkodásba, amikor kinyílt az orvos szobájának az ajtaja.

– Ailsa! – mondta a doki.

Már félig felálltam a székről, amikor rádöbbentem, hogy ez nem az én nevem. A rasztahajú lány felpattant, viszolygó és megvető pillantást vetett a szatyromra, és belépett a szobába.

Ennyit a barátkozásról.

Felsóhajtottam, és megettem az egyik méregdrága sajtrudacskát.

Tíz perc múlva kiléptem a rendelőből, miután megnyugtattam az orvost, hogy nem iszom, nem dohányzom, nem drogozom és nem eszem rendszeresen cápát és kardhalat (egyiket sem szabad terhesség alatt). Ezután könyörtelen következetességgel időpontot foglalt számomra a szülésznőhöz jövő keddre.

Amikor odakint megálltam, hogy elhelyezzem magam a térképen, egy nehezen meghatározható korú, már nem fiatal, de még nem is öreg férfi csoszogott oda hozzám. Rokonszenvesnek, bár kissé különcnek tűnt, mert tetőtől talpig zöld vászonruhát viselt, ami inkább illett egy manóhoz, mint egy úriemberhez az ő korában.

– Gratulálok, kedvesem! – mondta, majd megállt, és a pocakom felé biccentett.

Hallottam, hogy fel kell készülni ilyesmire vidéken. Az emberek megszólítják egymást az utcán, de nem feltétlenül azért, mert bolondok, rablók vagy Jehova tanúi, hanem csak úgy, kedvességből. Úgy döntöttem, nem leszek előítéletes. Hülyeség volt.

– Köszönöm – mondtam tétován.

– Hogy bírja? – kérdezte kíváncsian, és úgy tűnt, valóban érdekli a válasz, ami kissé nyugtalanná tett.

– Köszönöm, jól – vágtam rá gépiesen. Ettől kissé kedveszegetté vált. A pillantása a szégyenletes műanyag zacskóból kikandikáló, gyomorégés elleni tablettára esett.

– Micsoda? – kérdezte döbbenten. – Ezt nem engedhetem!

– Bocsánat, miről beszél?

– Nehogy bevegye! – parancsolt rám, és kikapta a zacskóból a dobozt. – Tele van mindenféle vegyszerrel és ártalmas dologgal. Ha gyomorégése van, csúszós szilfakéregre van szüksége!

– Tessék? – csúszott ki a számon döbbenten, félig nevetve, félig bosszúsan. – Csúszós micsodára?

– Igen, csúszós szilfakéregre! Egész pontosan a szilfa kérgének a belső részére. Természetes gyulladáscsökkentő, és csodákat művel a bajban lévő emésztőszervvel. Mondja, nincs véletlenül húgyúti fertőzése is? Mert a makacsabb…

Elég, ez már sok! Szó sem lehet róla, hogy a húgyvezetékemről társalogjak egy vadidegen, nyugdíjas manónak öltözött férfival.

– Mennem kell – vágtam közbe sietve. – Épp egy várandósoknak szóló programra igyekszem.

– Csúszós szilfakéreg! – kiáltotta utánam, miközben gyorsan elkacsáztam. – És kamillatea! Feltéve, hogy nincs parlagfű-allergiája!

Legyintettem, és a vállam felett hátrapillantva megkönnyebbültem láttam, hogy a manónak öltözött férfi megszólítja az orvostól kilépő rasztahajú lányt, Ailsát is, és nyilván szintén valamilyen csúszós faterméket próbál rátukmálni. Fogadok, hogy vevő lesz rá. Ingerült lettem, mert bosszantott, hogy megijedtem egy jó szándékú és valószínűleg ártalmatlan, kedves, korosodó férfitól. Ekkor rádöbbentem, hogy a kedves, korosodó férfi elcsente a gyógyszeremet. Megér tizenegy font negyvenkilenc pennyt egy újabb kellemetlen találkozás, vagy vegyem meg a valamivel jobb ízű mentolos változatot?

Inkább az utóbbi.

Elindultam a ház felé, amelyet ezentúl az otthonomnak kell neveznem, és szép lassan az a rémes érzésem támadt, hogy óriási hibát követtünk el. Felhívtam a barátnőmet, Mayát, aki most már több mint százötven kilométerre lakott tőlem Dél-Londonban.

– Azután pedig megkérdezte, húgyúti fertőzésem van-e – mondtam végül felindultan.

– Gondolod, hogy valami aberrált pasas? – érdeklődött Maya.

– Nem hiszem. Úgy tűnt, valóban érdekli az egészségi állapotom.

– Te jóisten! Az még rosszabb! Inkább deklaráltan aberrált lenne!

– Szerintem is! Mi van, ha vidéken mindenki... mindenki dilis?

– Mind azok! – vágta rá a barátnőm nyersen. – Ilyenek a vidékiek. A normális emberek városban laknak, ahol van vízvezeték, és fürdőszoba is tartozik a lakáshoz.

Nem akartam vitába szállni vele, ezért csak sóhajtottam. Maya élesen bírálta, hogy vidékre költözünk, sőt, fogadtunk húsz fontban, hogy még az év vége előtt visszacuccolok Londonba. Biztos vagyok benne, hogy gyűlölte Pentont, akárhogy dicsértem a varázsát, a friss levegőt, a bájos termelői piacot és a falusi idillt. Nem számítottam együttérzésre tőle.

– Legalább egyetlen normális barátnőm lenne! – panaszkodtam. – Találkoztam egy terhes nővel az orvosnál ma délelőtt, de gyűlöl, mert nejlonszatyor volt nálam.

– Bocsáss meg, de nem értem, mi az értelme ennek a mondatnak – piszkálódott Maya. – Volt valami rémes dolog a zacskóban, vagy... – Hirtelen felszisszent.

– Minden rendben? – kérdeztem aggódva.

– Igen. Bocsáss meg! Éppen gyantáztatok, és ez eléggé fájt.

– Gyantáztatsz? – kérdeztem méltatlankodva, de erre ismét csak egy szisszenéssel válaszolt, mintha eresztene a feje. – Miért vetted fel? – folytattam ingerülten. Mindig ezt csinálja. Már százszor mondtam neki, hogy nagyon zavarba hoz, ha a vécén ülve veszi fel a telefont. Tudtam, hogy nem hagyott fel ezzel a rossz szokással, csak letagadja.

– Így legalább eltereled a figyelmemet a fájdalomról – felelt Maya fogcsikorgatva. – A nyavalygásoddal az isten háta mögül... Azt a...!

– Visszahívjalak?

– Nem, dehogy! Tudom, milyen vagy! Jövő áprilisban hívnál, és folytatnád a siránkozást az aberrált pasasról és a húgyúti fertőzéséről.

– Nem neki van húgyúti fertőzése – vágtam vissza.

– Mi van a nejlonzacskós nővel?

– Nekem volt nejlonzacskóm!

– És húgyúti fertőzésed is van?

– Nincs! Vagyis van, de mit számít az én állapotomban? Mindegy! Azt kérdeztem, mi lesz, ha nem szerzek egyetlen barátnőt sem?

– Nagyon jó! Így legalább belátod majd a hibádat, és visszajössz hozzám.

Ismét felsóhajtottam. Maya csak félig tréfált. Tudtam, hogy nem örül a költözésnek, sőt, egyenesen árulásnak tekinti. Először jött Joe több mint egy évvel ezelőtt, és az igazat megvallva, azóta valóban csak vele foglalkoztam. Nem gondoltuk, hogy ilyen gyorsan követik egymást az események, de tizenkét hónappal később már itt tartottunk. Gyereket vártunk, és vidékre költöztünk.

– Mi van a szülésfelkészítő tanfolyammal, amire beiratkoztál? Biztos vagyok benne, hogy ott találkozol majd normális emberekkel. Rendes, normális emberekkel, akik elnézik a nejlonzacskó-mániádat és a húgyúti fertőzésedet.

– Nem vagyok nejlonzacskó-mániás! – vágtam rá sértődötten. – Még nem pakoltuk ki a vászon bevásárlószatyrokat, és...

– Nyugi! Ne játszd a Greta Thunberget! – kuncogott Maya. – Inkább vegyél fel egy Greenpeace-jelvényt vagy ilyesmit a foglalkozásra. Mikor lesz?

– Ma este lesz az első – feleltem feszülten. – Ó, istenem! Fogadok, hogy ott lesz a rasztahajú lány is! A nyakamat tenném rá. Tényleg be kell szereznem egy Greenpeace-jelvényt.

– Sok sikert! – felelte a barátnőm szórakozottan. – Hívj fel utána! Mindent tudni akarok a terhes dilisekről.

Már majdnem ellenkeztem, de meghallottam, hogy valaki mással beszél.

– Mennem kell – mondta végül. – Brazil gyantázást kaptam, pedig egyáltalán nem azt kértem. Ezért nem fizetek negyven fontot – tette hozzá. – Abban állapodtunk meg, hogy huszonötért lekapod a felesleget – mondta valakinek.

Bontottam a vonalat.

3. FEJEZET

Az új életünk első kihívása, vagyis hogy barátokat szerezzek, rögtön kudarccal fenyegetett. Van ennél fájdalmasabb, buktatókkal jobban teletűzdelt, megaláztatásokkal jobban terhelt területe az életnek? Amikor legutoljára barátkoznom kellett – egy évtizeddel ezelőtt – , egy zsúfolt irodában dolgoztam csupa olyan emberrel körülvéve, akik szintén gyűjtötték az HBO által kiadott DVD-sorozatokat, a kedvenc rádióműsoraimat hallgatták, és szintén az olcsó, akciós borokat itták. Mindannyian a húszas éveinkben járó, céltudatos (ezért is hallgattunk közéleti műsorokat) és kis jövedelmű emberek voltunk (ezért is ittunk olcsó bort).

Hamar eltelt azonban a tíz év, és most itt vagyok Pentonban, ahol körülbelül tizenhét ember lakik, plusz egy tehén. Harmincegy éves vagyok, hamarosan szülök, tombolnak bennem a hormonok, és rengeteg édességet eszem. Már a kutyám is kerül, és kimegy a szobából, ha meglát. A jelenlegi állapotomban nem vagyok kifejezetten társasági ember.

Az egyik ritka pillanatunkban, amikor a jövőre gondoltunk, beiratkoztunk a kissé bizarr elnevezésű szülés előtti „fejtágítóra”, amely két hétvége alatt három alkalommal várt minket – az első rögtön a beköltözésünk másnapján. Miért is ne stresszeljük magunkat a terhesség utolsó heteiben a költözés után azzal, mennyire felkészületlenek vagyunk a gyermekünk érkezésére? Végül az egészet szükséges rosszként fogtuk fel, és inkább barátszerzésre akartuk felhasználni, akárcsak mások. A régi haverjaink Londonban maradtak, és mivel nincs gyerekük, vérlázító módon délig alszanak, nem járnak ötpercenként vécére, és a karrierjükre koncentrálnak. Optimistán arra gondoltunk, hogy bármelyik pár, aki ilyen fejtágítón vesz részt, olyan, mint mi: vagyis káoszba fúlóan szétszórt, és jellemzően az utolsó pillanatra hagy mindent, szóval röviden, teljesen felkészületlen a szülői feladatok ellátására. Úgy is mondhatnám, olyanok, akikkel egyből megtaláljuk a közös hangot.

Most, hogy eljött a foglalkozás napja, mégsem tűnt bölcs döntésnek. A ház a feje tetején állt, vissza kell adnunk délelőtt a bérelt furgont, és szereznünk kell olyan miniautót, amivel kényelmesen közlekedhetünk Penton lovas kocsikra méretezett utcáin. Lázasan kipakoltuk minden holminkat a gyepre, mert persze semmit sem csináltunk előző este. A holmijaink felét még be sem vittük a házba, szóval ha elered az eső, miközben a foglalkozáson vagyunk... de reméljük, erre nem kerül sor. A kutya a költözést a világvége előjeleként értelmezte, hason csúszva és halkan nyüszítve közlekedett egyik helyiségből a másikba. Kénytelenek voltunk egyedül hagyni a házban, és amikor elindultunk, tudtuk, óriási felfordulásra érünk majd haza, mert eszeveszett őrjöngésében valószínűleg a berendezés puha tárgyai ellen fordul.

A fejtágítót egy apró, szélharangokkal teleaggatott üzlethelyiség padlásterében tartották. Nem meglepő módon a „Természet Rendje” volt a bolt neve. Amikor korábban átkacsáztam Pentonon, kiszúrtam az üzletet, és megjegyeztem magamban, hogy idejövök, ha álomfogóra lesz szükségem. Biztosan tízet dobnak majd utánam. Mondanom sem kell, elkéstünk, és mindezt azzal tetéztük, hogy egy darabig a ház előtt tébláboltunk, és megpróbáltuk felmérni a helyzetet.

– Ez egy olyan bolt – suttogta Joe.

– Milyen? – kérdeztem.

– Tudod! Ami tele van rohadt hippi szarságokkal.

– Úgy érted, biodolgokkal? – próbáltam árnyalni a helyzetet, de tudtam, hogy igaza van. Mindenféle kristályok csillogtak a kirakatban, az összes terméken „Kender” feliratú címke lógott, és annyi illóolajat láttunk, amennyibe belefullaszthatnánk egy egész várost. Az elmúlt tíz év legjavát a londoni Peckhamben töltöttem, ezért meg voltam győződve, hogy az illóolaj a kannabiszolaj álneve. Őszintén szólva most sem tudom, mi az illóolaj, és mitől esszenciális. Talán valamilyen márkanév, mint a saját márkás termékek a szupermarketekben? Micsoda baromság!

– Menjünk inkább haza! – javasolta Joe egy termékenységi bálványra sandítva.

– Szó sem lehet róla! – ellenkeztem. – Száz fontot költöttünk a kurzusra. Drága dolog a barátkozás.

Kinyitottam az ajtót, és a szélharangok halk csilingelésétől kísérve beléptem a Természet Rendjébe. Sötét volt, mert vidéken minden bezár délután négykor. A foglalkozást az emeleten tartották, ezért elindultunk a kenderből készült kertésznadrágok, a kenderből készült álomcsapdák, a nagy valószínűséggel kenderből készült, indiai mintás bő gatyák sorai között az üzlet hátuljából felfelé vezető roskatag lépcső felé. A pult mögött halványsárga fényben egy férfi ücsörgött, és úgy tűnt, gyöngyökből fűzött nyakláncokkal bíbelődik, amelyek valószínűleg titokzatos, a kvarc erejével gyógyító amulettek.

Kedves és kissé bárgyú pillantással elmosolyodott.

Te jó ég! A húgyúti fertőzéses pasas!

Ráadásul megismert.

Ettől pedig még szélesebb mosolyra húzódott a szája a sárga fényben.

– Ó! Az én kedves gyomorégéses barátnőm! – mondta kedélyesen. – Nyilván a csúszós szilfakéregért jött.

– Nem! Dehogy! Nem, tényleg nem! Köszönöm – hebegtem, és arra gondoltam visszakérem a gyógyszeremet, de nyilván már a tűzre vetette.

– A szülésfelkészítő foglalkozásra jöttünk – mondta Joe, megérintve a derekamat, hogy a lépcső felé tereljen.

– Értem – felelte a férfi kissé csalódottan, ami miatt hirtelen megsajnáltam. – Fent vannak – tette hozzá Joe-ra pillantva félrebillentett fejjel, és elhallgatott. Joe egy lépést hátrált, és maga elé tolt. A gyáva. Habár érthető, hiszen elég jól el lehet bújni mögöttem manapság.

– Minden rendben? – kérdeztem.

– Ismerem önt? – szólt közbe a férfi Joe-ra pillantva.

– Nem – vágta rá Joe zavartan. – Még sohasem jártam az üzletben.

– Tegnap költöztünk Pentonba – vettem át a szót, de a férfi egy pillantásra sem méltatott. – Kicsit késtünk, szóval jobb, ha most felmegyünk.

Elindultunk felfelé a lépcsőn. Az idős férfi alig észrevehetően megcsóválta a fejét, és folytatta a furcsa alakú kristályok felfűzését.

Beléptünk a fenti helyiségbe, és leplezetlen kíváncsisággal körülnéztem, látok-e barátnak való résztvevőket, majd egy pillanatra megragadta a figyelmem a kis asztalka, amelyen sütemények, és egy ipari méretű teáskondér állt. Keksz nincs? – gondoltam magamban.

Az első, akit szemügyre vettem, egy sötét hajú, gondosra nyírt bubifrizurás nő volt normális kismamaruhában (én inkább az idétlen cicanadrágot és a több számmal nagyobb férfiinget szeretem). A partnere öltönyt viselt. Tapasztalatom szerint csak a politikusok és az ingatlanügynökök hordanak öltönyt. Jobb lesz, ha kerülöm, mert nem akarok semmilyen párthoz csatlakozni, és nem engedhetem meg magamnak, hogy házat vásároljak.

Ezután megpillantottam a dühös, rasztahajú lányt. Megéreztem, hogy itt lesz. Még mindig mérgesnek tűnt, és még mindig kertésznadrág volt rajta. Megpróbálkoztam egy halvány mosollyal és egy idétlen integetéssel, amit félúton mindig megbán az ember, és csak idétlen hadonászás lesz belőle. Remek kezdés!

A rasztahajú lány felsóhajtott.

Úgy tűnt, egyedül jött. Ez egyben talán a kapcsolati státuszára is utalt, bár az is lehet, hogy a partnerének más dolga volt. Persze az is elképzelhető, hogy a szerencsétlen csak túl sokat mosolygott, vagy túl hangosan vette a levegőt, ezért megölte, és eltemette a biokertjében. Simán elképzelhető.

Egy vidám arcú, de aggodalmas pillantású, afrofrizurás terhes nőt is láttam, aki olyan szorosan fogta a felesége kezét, hogy majdnem levágta az ujját a jegygyűrű. A partnere, egy platinaszőke, mosolygós lány éppen vaníliapudingos kekszet tömött a nő szájába.

Könnyen felismerhető volt a kurzus vezetője, először is onnan, hogy nem volt terhes, ezenkívül remekül beleillett a Természet Rendje környezetébe. Ősz haját egy virágmintás pánt fogta hátra, és mindenféle formátlan alakzatok díszítették a ruháját. Úgy nézett ki, mint egy kaméleon a kaleidoszkópban.

A jelenlévők szedett-vedett székeken vagy fitneszlabdákon ültek, és pont olyan kínos arckifejezést vágtak, ahogy Joe-val éreztük magunkat, azonban viszonylag normálisan néztek ki. Reméltem, hogy mi is, mert nyilván minket is egyből felmértek. Ez alkalommal kitettem magamért. Feldobtam egy sminket, bár ezt azonnal megbántam, mert az idegességtől megizzadtam, és az orromon már olvadozott az alapozó; valamint megfésültem a vastag szálú és kusza szőke sörényemet is, amitől sajnos úgy néztem ki, mint a saját kutyám. Lopva Joe-ra sandítottam. Egy cseppet sem zavartatta magát, pedig a sötét haja olyan borzas volt, mintha sohasem látott volna fésűt, a nirvanás pólóján pedig lyuk tátongott.

Joe leült az egyetlen üres székre, amolyan sámlifélére, nekem pedig egy imbolygó fitneszlabdára kellett helyeznem a terebélyes és otromba testemet. Ez elég komoly veszélyeket rejtett, mert mostanra álló helyzetben is képes voltam elveszíteni az egyensúlyomat. Egyre jobban hasonlított egy lidércnyomáshoz ez az egész. Az izzadságtól nedves tenyeremet a cicanadrágomba töröltem, és azon töprengtem, miért vállalkoztam önként egy olyan kínos dologra, amilyet általában nagy ívben elkerülök. Nemcsak önként vállalkoztam, hanem fizettem is érte! Ami pedig még ennél is rémesebb, a helyzet természeténél fogva, nem szolgáltak fel alkoholt, ami normál helyzetben egyengethetné a barátságok kialakulásának döcögős útját.

Tartottam tőle, hogy a foglalkozás vezetője mindjárt megkér minket, hogy mutatkozzunk be, és mondjunk egy-egy érdekes dolgot magunkról. A magam részéről semmit sem tudnék mondani, és még az is lehet, hogy a nevem sem jutna az eszembe.

– Sziasztok, anyukák és apukák! – kezdte a nő. Máris utáltam. – Dot{1} vagyok – folytatta. Micsoda hülye név! Dot valósággal ragyogott. Egyfolytában. – Ugye milyen izgalmas?! – lelkendezett.

Döbbent csendben bámultunk rá.

– Kezdjük azzal, mi hoz a legjobban lázba minket a szüléssel kapcsolatban – mondta.

Senki sem felelt. Kezdett kínos lenni a helyzet. Mi hoz lázba legjobban a szüléssel kapcsolatban? A pillanattal kapcsolatban, amikor egy emberi lényt cibálnak ki a tönkretett vaginámból? Amikor olyan érzésem van, mintha teniszlabdát pisilnék, vagy egy sütőtököt préselnék ki magamból?

– Ki kezdi? – csicsergett a nő.

Néma csend. Egyre rokonszenvesebbek a résztvevők, gondoltam.

– Például te, kedveském – csapott le rám.

Pancser voltam, mert hirtelen szemkontaktusba kerültünk. Igazság szerint csak bárgyún, fókuszálatlanul elkalandozott a tekintetem a helyiség azon irányába, ahol a vaníliapudingos kekszeket reméltem. Elszúrtam.

– Nos, hát a... a rágcsálnivalók – motyogtam. Az ajtó mellé kikészített kórházi táska, amelynek bármikor készen kell állnia az indulásra, nyolcvan százalékban édességekkel volt tele, és egyetlen valóban hasznos holmi sem volt benne, amit én vagy a megszületendő gyerekem használhatna.

A tökéletes bubifrizurás nő felnevetett. Nem tudtam eldönteni, hogy egyetértően vagy gúnyosan, mindenesetre lelkesen bólogatott.

– Igen, igen! – mosolygott felém Dot. – Hogy hívnak, kedvesem?

– Izé..., Alice – nyökögtem.

A tarka ruhás kaméleon egy rikító narancssárga filctollal felírta a táblára:

ALICE ALIG VÁRJA, HOGY NASSOLHASSON

Remek!

A foglalkozás nem lett jobb. Még soha életemben nem használtam ilyen sokszor a vagina, sőt ami rosszabb, a vaginális szót vadidegen emberek társaságában. Mindenki pont olyan rémültnek tűnt, mint én, attól, ami ránk vár. Amikor Dot az epiziotómiát ecsetelte (aki nem ismeri a szót, nem ajánlom, hogy kiguglizza), a kertésznadrágos rasztahajú lány elviharzott. Pontosabban, gyorsan elkacsázott, hogy kiboruljon, hányjon, vagy egész egyszerűen csak pisilnie kellett.

Sokat tanultam. Például azt, hogy egész életemben összekevertem a vulvát az uvulvával. Kiderült, hogy két teljesen különböző dolog, az emberi test két teljesen különböző részén. Amikor pedig rátértünk a gyakorlati kérdésekre, egyből kiderült, hogy Dot az aromaterápia és a hipnoszülés feltétlen híve. Később elég sokat megtudtunk a reiki jótékony hatásairól, de éppen csak megemlítette, hogy ily módon aligha számíthatunk erősebb fájdalomcsillapítóra, mint a fűzfakéregtea. Ezenkívül az is kiderült, hogy elég tapintatlan, és akár rasszistának is nevezhető.

– Nyilván minden kultúrának léteznek szüléssel kapcsolatos szertartásai és szokásai – trillázta. – Ti mit csináltok Kínában, Hen kedves? – kérdezte a fényes frizurás nőt.

– Honnan tudjam? Guildfordban születtem – felelte Hen rezzenéstelen arccal.

– Persze, értem, de eredetileg…

– Eredetileg is ott születtem. A szüleim pedig Dél-Koreában, körülbelül ezer kilométerre Pekingtől.

A gyógyteaszünetben felületes dolgokról beszélgettünk félénken, és megpróbáltuk kipuhatolni egymástól, hogy a csepegő mellbimbókon, a bedagadt bokákon és a medencefenék-panaszokon kívül van-e közös témánk. A kertésznadrágos lány azt mondta, fenntarthatósági szakértő. Ettől felderültem. Szeretem a természetet! Persze azt sem tudom, mi a különbség a vízisikló és az uborka között, de ez lényegtelen apróság. Hen megemlítette, hogy egy darabig Ausztráliában élt. Elmondtam neki, hogy még sohasem jártam ott, de nagyon szeretem az ausztrál szappanoperákat. Nem fogadta lelkesen az információt. Antoni, az öltönyös férj lenéző pillantást vetett rám. A vaníliapudingos kekszet majszoló pár, a terhes Poppy és a szőke Lin korábban Londonban éltek. Juj, de jó! Mi is!

Na de hátrább az agarakkal, gondoltam ezután, ám amikor azt is elárulták, hogy van két kutyájuk, a sorsuk megpecsételődött. Nagy lelkesen magyarázkodásba fogtam, hogy Joe csak azért rohant ki öt perccel a foglalkozás kezdete után, mert eszébe jutott, hogy a konyhában a földön hagytuk a vásárlást, és van közte egy fürt szőlő is, ami valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva rettentően mérgező a kutyákra. Pánikolva rohant haza, és felkészült az újraélesztésre, valamint arra is, hogy már csak az eb tetemét találja majd ott. Nemsokára azonban megjött, és jelentette, hogy kutya baja a kutyának, mert kifogott rajta a csomagolás.

A foglalkozás végére kimerültem. Rengeteg mindent tudtam meg a rám váró borzalmakról, amiket ösztönösen az elfelejtendő rekeszbe zártam az agyamban, ahová más gondolatokat is száműzni szoktam. Eközben megettem majdnem egy teljes csomag kekszet. Nem emlékeztem a résztvevők nevére, és arra sem, mikor szülnek. Véletlenül azt mondtam, hogy lányunk lesz, ami elég hülyén veszi majd ki magát, amikor pár hét múlva megszületik a fiunk.

Otthon az első, amit észrevettünk, hogy a kutya kilyukasztotta a felfújható matracot, ami le is eresztett, akárcsak a vidéki élettel kapcsolatos eddigi lelkesedésünk.

Este a gyenge internet miatt folyton leálló hipnoszülés-videót néztük több-kevesebb sikerrel, és közben alig mertünk megmoccanni a tessék-lássék befoltozott matracon. Elhatároztam, hogy az új lakhelyünkön kezünkbe vesszük az életünk irányítását, és csak olyasmi történik majd velünk, amit mi is akarunk. Az Instagramon nagyon népszerűnek tűnt a hipnoszülés, ami számomra elég garanciát jelentett, de Maya később felvilágosított, hogy ma már mindenki a TikTokot nézi.

Azonnal kiábrándultam a hipnoszülést dicsőítő nőből. Az életben folyton megtalálnak a cinikus és pesszimista emberek, de belőle úgy sugárzott az optimizmus, mint egy atomerőmű. Még a haja is könyörtelenül tökéletes és fényes volt, és a pólóján a „Csak pozitívan!” felirat ékeskedett. Úgy éreztem, egyre csak gyülemlenek bennem a negatív érzések.

Megtanultam, hogy sem Joe, sem én nem ejthetjük ki az „összehúzódás” szót vajúdás közben, csak hullámokról beszélhetünk, mert ebből erőt meríthetünk. Folyton az erő merítéséről beszéltek. Hümmögtem, és előreugrottam a felvételen. Azt is megtanultam, hogy a hullámok nem elragadnak, hanem belőlem fakadnak. Megint ugrottam egyet. A következő videó címe A szülés olyan, mint egy nagy kakálás volt. Becsuktam a laptopomat.

– Mi a véleményed? – kérdeztem Joe-t.

– Nos, az én ízlésemnek kissé hippis – felelte. – Ami pedig az utolsó videót illeti, nem hiszem, hogy...

– Úgy értem, a többiekről a tanfolyamon – vágtam közbe.

– Ja! Nagyjából ugyanaz.

4. FEJEZET

Valódi madárdalra ébredtem. Nem motorzajra és nem részeg káromkodásra. Csodálatos tavaszi reggel volt, és ez Londonban arra sarkallt volna minket, hogy lélekszakadva rohanjunk a pubba, hogy legyen még helyünk a kerthelyiségben, mielőtt a fél város beözönlik. Mivel azonban új és jobb emberek lettünk, úgy döntöttünk, megsétáltatjuk a kutyát.

Abban a csodás és merőben új élményben volt részünk, hogy a séta már az ajtón kilépve elkezdődött, és nem kellett elhaladnunk a Papa John Pizzéria, a ki tudja hány szolárium és a pénzmosodának tűnő taxitársaság előtt, hogy egy kis zöldet lássunk. Most csupán átmentünk az út túloldalára, és máris nekivághattunk a dombra vezető, fenyegetőn saras, legelők és igazi sövények mellett haladó ösvénynek. Még egy odvas fát is találtunk, amin keresztül lehetett sétálni. Pontosabban csak Joe tudta ezt megtenni, mert én pont akkora voltam, mint a fa.

Mindent egybevéve, nagyon jól éreztük magunkat. Hetek óta először másról is beszéltünk a költözködésen kívül. Jó volt újra átélni, hogy valójában élvezzük egymás társaságát. Egy darabig kézen fogva andalogtunk. A napi séták alatt az elmúlt évben a kutya egész jól megismerte a Peckham Rye parkot, itt azonban egyből megkergült. Mondjuk ehhez amúgy sem kellett neki sok. Néha elég volt annyi is, ha meglátott egy szem kukoricát a konyhapadlón. Most teljesen bekattant. Egyik fától a másikig rohangált, körbefutotta a bokrokat és a tehénlepényeket, azt sem tudta, mit kergessen meg, mit faljon fel, és mibe hemperegjen bele. Öröm volt nézni.

Hadd mondjak pár szót Helenről! Olyan kutyát akartam, ami úgy néz ki, mint egy farkas, az erdők délceg és bozontos ragadozója, akinek ragyogó szemében a vadon varázsa csillog. Ehelyett megkaptam Helent, a kutyavilág Doktor Szöszijét. Helen gyönyörű, és ezt nem úgy mondom, mint a szülők, akik el vannak ájulva a Winston Churchillre hasonlító gyereküktől, és azt hiszik, Jézus Krisztus óta szebb nem született. Amikor sétálunk, az emberek tízpercenként megállítanak, hogy közöljék, milyen csodaszép kutyám van. Úgy néz ki, mint egy karcsú, őzbarna agár, a combján kissé hosszabb szőrrel és farokbojttal.

Csakhogy van még valami Helennel kapcsolatban. Mégpedig az, hogy döbbenetesen buta. Ott van például a dögös szőke lány a Bajos csajokból, aki a melle segítségével megmondja az időjárást. Nos, ő Helen.

A séta első órája csodásan telt, a másik azonban egy kissé már fárasztóan. Kezdett múlni az újdonság varázsa, a hatalmas hasam elvonta a figyelmemet a természet csodáiról, amikor egyszer csak...

– Egy igazi vidéki pub! – kiáltotta Joe, amitől új erőre kaptam, és teljesen megfeledkeztem a csúszós ösvényről. Van jobb egy vidéki pubnál? Ráadásul ez tökéletesnek tűnt. Vörös téglából épült roskatag épület állt előttünk, sárlehúzóval az ajtóban, a táblán málladozó festéssel felirat: „Kulcs az ivóhoz”. Klasszikus! Biztos gerendás a mennyezet, és bronz lószerszámdíszek vannak mindenütt.

Bepréseltük magunkat az ajtón – a vidéki puboknak lehetetlenül kis bejáratuk van –, és elégedetten felsóhajtottunk.

– Kandalló! – jegyezte meg Joe révült mosollyal.

– Bronz lószerszámdíszek! – feleltem elégedetten.

– Csapolt sör! – rebegte Joe, és úgy indult a bárpult felé, mintha látomása lenne. Felnyögtem, de még az sem vette el a kedvemet, hogy csak limonádét ihatok. Persze hogy jól döntöttünk, amikor vidékre költöztünk. Ráadásul az álompub a házunk tőszomszédságában van, csupán egyórányi sétára a sárban, a sövényeken keresztül.

– Nem ők voltak ott a foglalkozáson tegnap? – bökött meg Joe a bárpultnál.

– Kik? – kérdeztem.

– A nagyonterhes nő és a partnere a sarokban – mondta türelmetlen pillantással.

– Ó, dehogynem!

Az afrofrizurás Poppy volt az, és a vaníliapudingoskeksz-mániás felesége, Lin. A londoni pár a kutyákkal. Csak ezt az információt tárolta el a memóriám.

Egyből kitört rajtam a pánik. Köszönjünk nekik? Tegyünk úgy, mintha nem vettük volna észre őket? Ők is úgy tesznek majd, mintha nem vettek volna észre minket?

– Üljünk a pult másik végébe! – suttogta Joe, mert kitalálta a gondolatomat. – Ott eltakar minket az ártábla.

Már éppen belementem a tervbe, amikor Helen megoldotta helyettünk a problémát. Észrevette a pár lábánál fekvő két kutyát, elégedetten horkantott, pont úgy, mint amikor hányni készül, kitépte magát a kezemből, és keresztülszáguldott a pubon, hogy felzavarja a jól viselkedő idegen társait.

– Nagyon sajnálom! – kiáltottam, és átverekedtem magam az egész pubon, hogy megfékezzem, de ezzel nagyobb zűrzavart okoztam, mint Helen.

Poppy és Lin kissé riadtnak tűntek, ami nem csoda, ha az emberre rátör egy szőrös tornádó és egy lihegő terhes nő a szombat délutáni ital elfogyasztása közben. Arról nem is beszélve, hogy a nagy felfordulásban valamelyikünk lelökte Lin sörét. Majd Helenre fogom, gondoltam.

– Ó, te vagy az, Alice? – kérdezte Poppy, amikor megismert. – A kismama-foglalkozásról!

– Igen, én lennék az. Vagyis én vagyok az – hebegtem. Be kell fognom a számat.

– Sziasztok, Joe vagyok – mondta Joe mögém lépve normális hangon és lezseren, mert neki nem okozott nehézséget, hogy emlékezzen a saját nevére.

– Ez itt Helen – mondtam visszafogottan, miközben Helen lelkesen körülugrálta a kisebbik kutyát. – Ne haragudjatok!

– Ez itt Ronnie, és én is bocsánatot kérek – felelte Poppy a Helen alól kikandikáló, kicsi és eszméletlenül ronda kutyára pillantva. – Ez pedig Szultán – tette hozzá a fenséges agárra mutatva, amely felemelte a fejét, és megvető pillantást vetett a két földön fetrengő másik kutyára. Ronnie úgy nézett ki, mint egy borz és egy súrolókefe keveréke, ami kissé enyhített a zavaromon. – Bocsáss meg az italod miatt. Helen… – Nem fejeztem be a mondatot. – Hadd hozzak egy másikat!

– Nem szükséges – felelte Lin vidáman. – Már majdnem megittam, de miket beszélek? Sohasem mondok nemet egy ingyen- sörre! Gyertek, üljetek ide!

Joe elment italért, amit Helen és én majd leverhetünk, közben megpróbáltam bepréselni magam az asztal mögé, de belegabalyodtam Helen pórázába.

Először elég kínos volt a helyzet. Milyen lett volna? Aki azt mondja, hogy szeret vadidegen emberekkel pubban cseverészni, vagy hazudik, vagy az összeesküvés-elméletekben hisz. Egy idő múltán azonban mégsem volt olyan rossz. Lin és Joe lelkesen dicsérték az igazi csapolt sört, Poppy és én pedig azon zsörtölődtünk, miért kerül négy fontba egy J20, ami valójában csak egy közönséges szörp. Egész jól mentek a dolgok, sikerült kissé ellazulnom.

– Ismeritek a többieket a csoportból? – kérdeztem.

– Sohasem láttuk még őket – felelte Poppy, és mindketten megcsóválták a fejüket.

– Habár a rasztahajú lányt mintha már láttam volna valahol – mondta Lin elgondolkodva. – Néha együtt tüntet a természetvédőkkel.

– Azt hittem, ismertek mindenkit. Penton nem túl nagy – mondta Joe.

Mindketten felnevettek.

– Azért nem is túl kicsi – felelte Lin. – Tudom, hogy aprónak tűnik London után, mégsem egy isten háta mögötti hely, ahol több a birka, mint az ember.

– Pedig pont olyan – motyogtam, és belekortyoltam a túlárazott szörpbe. Azt hiszem, morcosabbnak tűntem, mint amilyennek valójában éreztem magam, ami gyakran előfordul velem.

– Még csak egy napja vagy itt – felelte Lin mosolyogva, de együttérzés nélkül. – Adj egy esélyt a helynek!

– Szerettek itt lakni? – kérdezte Joe.

– Igen – felelte Poppy, miután mindketten elgondolkodtak egy pillanatra. – Nagyon szeretünk. Hiányzik London, legalábbis bizonyos részei, de nem költöznénk vissza.

– Szó sem lehet róla! – mondta Lin határozottan. – Nem mennék vissza Londonba.

– Miért nem? – kérdeztem önkéntelenül. – Mi olyan jó Pentonban?

– A levegő, a sok hely, a dombok, az erdő, az emberek. Töltsetek el itt egy teljes évet! – felelte Lin csillogó szemmel. – Londonban nincsenek rendes évszakok, nem úgy, mint vidéken. Ez teljesen más világ, minden hónapnak saját arca van. Minden sokkal jobb itt.

Megdöbbentem, mert pont az ellenkező vélemény alakult ki bennem, és úgy éreztem, a vidék minden tekintetben kissé elmarad a nagyvárostól. Lin nagyon meggyőzően beszélt.

– Talán…

– Lin kertész. Eggyé válik a természettel, meg minden ilyesmi – mondta Poppy közelebb hajolva, és legyintett. Lin felnevetett. – Komolyra fordítva a szót, nagyon sok szeretetet kapunk Pentontól – tette hozzá kedvesen. – Nagyszerű városka. Először furcsa, minden nagy változás az, de majd megszokjátok.

Nem tudom, mi történt, de a szavai kinyitottak a fejemben egy ajtót, és hirtelen minden kibukott belőlem. A kételyeim, hogy elköltözzünk Londonból, és elhagyjuk a barátainkat. A félelem, hogy vidéken az emberek teljesen mások, mint mi. Nem tudom, miért történt mindez, mert Poppy és Lin nagyon kedvesen fogadtak minket. Joe-t viszont meglepte a nyíltságom, mert alapvetően nem vagyok közlékeny ember, sőt, épp az ellenkezője mondható el rólam. Talán a fejembe szállt a szörp.

Poppy és Lin együttérzően hallgatott, egyfolytában bólogattak, és megértően hümmögtek. Végül elnevették magukat, de nem sértőn.

– Ó, istenem! Pont úgy beszélsz, mint mi, amikor ideköltöztünk – mosolygott Lin. – Teljesen idegennek éreztük magunkat, pedig pár faluval odébb nőttem fel, szóval ismerem a környéket. Igen, a hosszú londoni élet után valóban furcsa volt. Egy év elteltével azonban otthon éreztük magunkat.

– Igen. Nem hazudok. Ami azt illeti, néha még mindig kissé idegennek látom magam – vette át a szót Poppy kicsit visszafogottabban, és körbemutatott a pubban, amiről csak most vettem észre, hogy belül teljesen fehérre meszelt. – Nem olyan, mint London, vagy más nagyváros, de végül is az emberek ugyanolyanok, akárhol élünk.

Ez elég filozofikusan hangzott, ezért csak némán bólintottam, mint aki épp elgondolkodik a hallottakon.

– Igen, itt, Pentonban is vannak őrültek – vetette közbe Joe a legkisebb filozófiai tartalom nélkül. Már a második sörét itta. – Mit mondtál, mit láttál tegnap? – fordult felém. – Nők Belső Istennőjének Szektája vagy mi?

– A Nők Belső Istennőjének Temploma – mosolygott Lin.

– Igen! – vágtam rá.

– A Pentoni Testvériség székhelye. Valóban kissé szokatlan – helyeselt Lin. – Amikor ideköltöztünk, elmentem egy kurzusra, amelynek a növény szövetségeseinkhez fűződő kreatív kapcsolat volt a témája. Kiderült, hogy szart sem tudnak a növényi haverjaikról, de ha a csakrádat akarod rendbe hozni, rájuk számíthatsz.

Joe sörivás közben felhorkantott, és én is megjegyeztem magamban, hogy a csakráimra valóban ráférne már egy kis törődés. Persze nem ártana, ha valaki elmagyarázná előtte, mi az a csakra.

– Mindegy, ilyen Londonban is van – legyintett Lin. – Hallottatok a Lélek Köréről? Az egy igazi szekta.

Ezzel teljesen egyetértettem. Maya egyszer elvitt egy különleges nap-éj egyenlőségi gyűlésre, ahol potom negyven fontért megújították a lelkemet, és laposra ültem a fenekemet.

– Mi a helyzet azzal az üzlettel, ahol a kismama-foglalkozást tartják? – érdeklődtem lezseren. – Az öreg pasas, aki ott dolgozik, simán beillene egy szektába. Tegnap belebotlottam a városban. Mit is próbált rám sózni? – kérdeztem Joe-hoz fordulva. – Csúszós szilfát vagy mi a fenét? – folytattam nevetve, de Joe és Lin, akik eddig a beszélgetést vezették, hirtelen elhallgattak.

– Az Mr. Oliver – mondta Poppy, és lopott pillantást vetett Lin felé, aki a söralátétet piszkálta, és a kutyákat nézte. – Övé az üzlet.

Nem lepődtem meg. Gondolom, gyomorégés elleni gyógyszert nem árul.

– Nem hittem a szememnek, amikor tegnap este beléptünk a boltba, és megláttam – folytattam. – Kicsit kellemetlen volt, de… – Nem fejeztem be a mondatot.

Joe egy szót sem szólt, csak egy hajtásra kiitta a sörét. Úgy tűnt, sikeresen tönkretettem a beszélgetést. Kissé irritált, hogy a pasim nem sietett a segítségemre, pedig két perccel korábban még ő is fikázta Pentont.

– Mi szóltok a foglalkozást vezető hölgyhöz? – kérdezte Poppy, hogy oldja a feszültséget. – Dothoz. Nekem nagyon tetszett a saját készítésű, kötött anyaméh.

Mindannyian felnevettünk, és folytatódott a társalgás. Kibeszéltük a női anatómiát szemléltető horgolt eszközeit, és a többieket is, bár róluk elég keveset tudtunk. Különösen arra lettünk volna kíváncsiak, hogy a Joe-n kívüli egyetlen jelen lévő férfi vajon könyvelő vagy ingatlanügynök-e. A társalgás könnyed volt, jól éreztem magam. Végül telefonszámot cseréltünk azzal a halvány ígérettel, hogy a találkozást megismételjük valamikor. Ennek ellenére nem hagyott nyugodni az érzés, hogy elszúrtam valamit. Jó pár órát ücsörögtünk a pubban, majd kiléptünk a kicsit csípős, friss levegőre. A tél pont tavaszba fordult, de még nem engedett teljesen a szorításából. Vidéken hidegebb van? Vagy csak képzelődöm, ahogy Joe mondaná?

– Nemsokára találkozunk! – mondta Poppy vidáman.

Valóban. Este lesz a második foglalkozás. Már alig vártam, hogy egy újabb unalmas kurzuson a méhnyakam hosszúságáról diskuráljak a már nem teljesen vadidegen emberekkel.

5. FEJEZET

– Látens vajúdásom van – jelentette ki Hen az esti foglalkozás elején.

Körülnéztem, hogy érti-e valaki, amiről beszél. Most akkor vajúdik vagy sem? Ha igen, akkor pedig mi a francot keres egy szélharangokkal és kristályokkal teli üzlet dohos padlásán? Mindannyian tudjuk, ha az ember a Waitrose-ban szül, egy évig ingyen vásárolhat élelmiszert. Ki kér egy kis saját márkás méhlepényt? De ha a Virgin repülőjáraton szülsz – milyen ironikus! –, egy évig magasabb osztályon repülhetsz ingyen. Ha Hen ügyesen játssza ki a lapjait, ajándék álomcsapdákat és gongfürdőt kaphat két személyre.

– Nyilván csak Braxton Hicks-összehúzódások – mondta Antoni, de a szavai nem leplezték az aggodalmát. – Csak a harminchatodik hétben vagy, még túl korai lenne.

– Pedig ez már a vajúdás – makacskodott Hen. – Valószínűleg a muskotályzsályától, amit Mr. Oliver sózott rám tegnap a foglalkozás előtt. Azt mondta, beindítja a szülést. Tudta, mit beszél. Lehet, hogy gáz ez az egész hely, de ez a cucc bejött – sziszegte. Kissé durván hangzott, de igaza volt.

– Bevettél valamilyen szert, amit az a sarlatán adott? – kérdezte Antoni a dühtől sápadtan. – Ez nem játék! Elment az…?

– Nyugodj meg! Ez csak látens vajúdás, akár két hétig is eltarthat… – suttogta Hen.

Abban a pillanatban elment a magzatvize.

Az előző nap Dot többször elmondta, ha elmegy az ember magzatvize, az nem olyan, mint a filmekben. Csak egy kis csepp lesz, nem áradás. Az is lehet, hogy nem vesszük észre, mert fokozatosan megy el, és akár egy napig is szivároghat. Hen nyilván kivétel volt ez alól, mert ömlött belőle a víz.

Segítőkész és oltalmazó csoport lévén mindenki sikítozott, és a fitneszlabdák mögé bújt.

Hen döbbent pillantást vetett ránk. Ekkor lecsaptak rá a fájások, és elkáromkodta magát. Istenem! Aki nem látott még szülést, annak csak annyit mondok, nem érdemes kihagynia. Különösen akkor nem, ha hamarosan átesik rajta.

– Hívom a mentőket! – sipítottam.

– Ne reagáljuk túl a helyzetet, kedvesem – szólt rám Dot szemrehányóan. – A szülés természetes folyamat, amelybe a társadalom túlzottan belekeveri az orvosokat. Hennek nem mentőre, hanem a mi támogatásunkra van szüksége.

– A lófaszt! Vigyetek kórházba! – hörögte Hen, majd talpra vergődött, és a lába közé szorított egy konyharuhát. Alig lépett kettőt, amikor ismét lecsapott rá a fájdalom, és térdre rogyott. Úgy tűnt, a fájások egyre gyakoribbak és erősebbek.

– Nem hiszem, hogy lesz erre idő, kedvesem – mondta Dot élénken. – Megkezdődött a szülés. A baba elindult, és nem vár. Úgy látom, itt akar a világra jönni. Okos gyerek – tette hozzá elégedetten. – Leszaladok, és megnézem, mit tart az üzletben Mr. Oliver. Talán találok levendulaolajat, amitől ellazulsz. Ó, és rózsaolajat is, ami elősegíti a pozitív érzelmek felszínre törését. Biztos vagyok benne, hogy Mr. Oliver nem bánja, ha kiszolgáljuk magunkat – mondta, és elindult, hogy beszerezze a szükséges dolgokat. A levendulaolajba vetett nyilvánvalóan eszement bizalma ellenére úgy tűnt, az egyetlen rátermett ember hagyta el a helyszínt. Mindenki kerülte a másik pillantását. Akkor sem lehettünk volna rémültebbek, ha egy oroszlán jött volna be a szobába.

– A francba! – hörögte Hen.

Antoni a kifogástalan öltönyében idegesen téblábolt.

– Hozzam a kocsit, drágám? – kérdezte tehetetlenül.

Tíz perccel később fokozódott a helyzet.

– Ne feledd a légzőgyakorlatot, kedvesem! – trillázta Dot feszülten a négykézláb álló és izzadó Hen körül sürgölődve.

Ugyan azt mondtam, Hen izzadt, valójában csupán fénylett a homloka. A frizurája tökéletes maradt, és nem kenődött el a sminkje. Úgy tűnt, mintha a Grace klinika egyik epizódjában szülne, teljes stúdiósminkben. Mármint deréktól felfelé. Deréktól lefelé… nos, ott már más volt a helyzet, csak ennyit mondhatok. Eléggé összepiszkolódott minden.

Mindez akkor vált különösen érzékelhetővé, amikor Hen lehúzta magáról a JoJo Maman Bébé kismama-farmernadrágját, mert nem akarta, hogy véres legyen. Nem tudtunk mit kezdeni a látvánnyal.

– Nem kellene elmennünk? – suttogta Joe a fülembe. Szegény azt sem tudta, hová nézzen, és jobban izzadt, mint Hen.

– Elmenjünk? – kérdeztem döbbenten. – Nem tudom. Nem lenne udvariatlanság?

– Ez nem egy rohadt vacsora! – sziszegte. – Megyek, hozom a kabátokat – tette hozzá, és eltűnt.

E pillanatban Dot megpróbált valamilyen illatos gyógynövényt Hen blúzára tűzni, amit leszámítva anyaszült meztelen volt, de Hen a szoba másik végébe hajította. Nem mondtam ki, de megértettem, mert egy zsályahajtás ebben a helyzetben semmit sem ér. Habár valószínűleg azért tette, mert nem akarta, hogy kilyukasszák a Tiffany Rose kismamablúzát.

Szerencsére kiderült, hogy Poppy elvégzett egy elsősegélynyújtó tanfolyamot, ami ugyan nem sok, de rohadtul hasznosabb, mint a szélharangok, amelyeket Dot Hen köré aggatott. Sajnos nekem is adtak feladatot, mielőtt Joe visszajött a kabátokkal, és így már nem menekülhettünk el.

– Törölgesd! – parancsolta Poppy a rasztahajú Ailsának, és a kezébe nyomott egy csomó konyharuhát.

– Kizárt dolog, bassza meg! – rázta meg a fejét a lány a falig hátrálva.

– Alice! – nyomta a kezembe a rongyokat Poppy, mielőtt elsomfordálhattam volna.

– Törölgessem? – kérdeztem döbbenten, mert úgy éreztem, ez már nem tartozik a kismamatársak irányában kötelezően mutatandó szolidaritáshoz. Tegnap láttam ezt a nőt életemben először, és most törölgessem az altestét?

Így találtam magam a következő pillanatban előregörnyedve, és fogalmazzunk így, Hen legtöbb figyelmet érdemlő testtáját törölgetve.

Dot természetesen a könnyebb végét fogta meg a dolgoknak, és a vajúdó kismama fejénél helyezkedett el.

– Küldjek pozitív energiákat, kedvesem? – kérdezte ragyogó arccal. Hen nem felelt, lehunyta a szemét, és úgy tűnt, feszülten összpontosít. Valószínűleg arra, hogy kinyomjon a vaginájából egy négy kilogrammos, új emberi lényt. Dot a hallgatást beleegyezésnek vette, és egy laminált papírlapot nyomott Antoni kezébe. Ettől a férfi még jobban megrémült.

– Gyerünk! – biccentett felé bátorítóan. – Olvasd fel neki, de ne csak mondd a szavakat, érezd is!

Antoni megköszörülte a torkát.

– „Olyan erőt képviselek, amellyel számolnia kell mindenkinek” – kezdte motyogva.

Hen kinyitotta az egyik szemét, és bosszús pillantást vetett rá.

– „A partnerem és én vagyunk a világ legjobb csapata” – folytatta.

Hen úgy nézett rá, mintha legszívesebben megfojtaná a köldökzsinórral.

– „Árad bennem az oxitocin.”

Ebben a pillanatban Hen nagy sugárban lehányta Antonit, majd felsikoltott, és megszületett a baba.

Az egész úgy nézett ki, mint egy elcseszett betlehemes jelenet. Hen szeme ragyogás helyett inkább csak hunyorított, a bubifrizura végre teljesen összekócolódott, és egy régi telefonzsinórhoz hasonlító valami tekergett a vértől szennyezett meztelen testén, ami egy babában végződött, amit akár valamilyen furcsa, újszerű telefonnak is nézhetne az ember. A lehányt Antoni kapkodva meglazította a nyakkendőjét, Dot pedig úgy lebegett mindenki felett, mint egy túlbuzgó szentlélek.

Persze mindenki ott volt még, az egész hasznavehetetlen és rémült közönség. Poppy kivételével hasznavehetetlen, mert ő a gyereket tartotta, és úgy nézett ki, mint egy statiszta egy horrorfilmben. Nem értem, miért hagyják ki a Jézus születését ábrázoló kedves kis gipszszobrocskákból a vért és az ürüléket. Legközelebb karácsonykor leöntöm az egész szentimentális marhaságot egy flakon ketchuppal.

Végül, némi késéssel megérkezett a mentőautó. Amikor a mentősök kinyitották az üzlet ajtaját, megszólaltak a szélharangok.

– Itt vagyunk fent! – kiáltottam a lépcsőhöz kacsázva.

– Tessék?

– Itt vagyunk fent, de a gyerek már megszületett!

Feszült csend támadt odalent.

– Ezek szerint nem a pasas miatt hívtak minket? Különben is halott, szóval nem sokat tehetünk érte.

{1} A dot jelentése ’pont’. – A ford.