Nyirő József

KOPJAFÁK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Régi idők öreg kopjafái alatt alussza álmát az én népem, mohos temetőkben, vadvirággal takart padmalyos sírokban, szép madárszó mellett.

Itt járok közöttük, beszélgetek velük, költögetem őket, mert nem igaz, hogy négy szál hitvány deszkával vége van mindennek. A sorsok nem múlnak el. Minden holttest letett ruha, melybe a gyermek öltözik. A temető a soha ki nem alvó élet álarca csak.

Egy az élet a föld fölött és a föld alatt. Fekete porból piros virág nyílik, eltemetett gyászból új búbánat fakad.

Fölül, alul egyazon féreg őrli az új élet sarát. A süppedt, néma halmok öreg balladáit lenn a kis falvakban tovább is jajgatják. Az eke szarván csak kezet váltottunk. A holddal, nappal, csillagokkal, csudás virágokkal ékesített koporsókkal együtt nem temették el a mi nehéz sorsunkat. A nagy székely rutafa árnyékában élünk.

Semmi sem igaz, csak a temető igaz valóság és nincsen halál, csak átváltozás az élet végtelen körfolyamatában.

Az ember mindössze egy fűszál végéről lehullott hangya, a hangya pedig megelevenedett fekete kenyérmorzsa, a kenyérmorzsa pedig porszem, a porszem pedig az örök titok.

Életesélyemet keresem a temetőnkben, és olvasom a vén kopjafák történetét.

Így született ez az írás, amely múló lélegzetvétel a holtak világbirodalmában.

I.

Ez itt szegény pásztorember volt, akivel csoda történt a havason.

Megegyeztek a leánnyal, hogy ha megkapja a meddő csordát, s egy kicsi pénzt is összekuporíthat, a fársángon egybekelnek. Az öreg Csóré Dávidnak nem volt többet mit szólani. Egyszer azért, mert a leánya veszett meg a legényért, máccor pedig azért, mert a meddűpásztorság élhetős állás, ha az ember megbecsüli magát. Minden tinó után másfél véka szemes gabona jár, s húsz lej bocskorpénz. Nyalatáskor sem jönnek üres kézzel a gazdák, de ha nem is számítjuk a csippcsupp kapott avas szalonnát, a deberke fenekéről összevakart pimpós túrót, nehány pakli ötös dohányt; úgyis szépen felmegy a bére. Az igaz, hogy Szent György-naptól első hóig fenn kell ülni a havasokon, de az az üdő is eltelik valahogy, s életrevaló ember nem szokott megtetvesedni a tűz mellett.

Ezért számbaadáskor, mikor kicsapta az üszőt, azt mondta a legénynek:

– Osztán úgy ügyelj reá Álózi, hogy ez a Józefáé. Nektek szántam, ha addig meg nem jön az eszetek.

Szép, kétesztendősforma tehén volt. Olyan nyakkal, mint egy bikának. Ritka szép állású tarka tinó.

A leány sem eresztette el csak úgy istenszámában. Tiszta új szőrtarisznyát adott. Abba beletette az elemózsiát s egy ékes szerelmeslevelet. Erről azonban a legény nem tudott, mert nem volt ideje a tarisznyába nyúlkálni, már csak azért sem, mivelhogy a nyolc ágú selyemostort kellett átvennie a szeretőjétől. Tejóságosisten, hogy az milyen ostor volt! A legfájinabb héhölt kenderből fonta, amibe aranyselymet vegyített. A csapója vége ismét sárga selyemből készült. Akár a medve szemét is kiverhette vele. A nyakló hímes, iratos nyélbe volt foglalva és dús, veres bojt csüngött róla... Hogy az milyen ostor volt! Valósággal tündökölt a legény vállán. Legalább háromnégyszer körül kellett csavarnia a derekán, s a vége mégis vondozódott a porban.

– Mejdeme! – bődült rá örömében a legény a csordára s ott Isten, ember szeme láttára megcsókolta a leányt.

Ettől kezdve kicsit ügyelt a számbavételre. A magyarófa pálcikóra felrótta, kitől hány darabot vett át, de a hagyogatásokra nem sok ügyet vetett. Itt, nálunk a marhát is úgy adják kézre, mint az apró gyermeket, ha rábízzák valakire.

– A szemed, s a tinó te! Gondod legyen rá!

Álózi csak egyetlen pillantást vet rájok, s attól a pillanattól kezdve névről ismeri valamennyit, s ezer közül is ki tudná választani bármelyiket. Büszkén biztatja az embereket.

Affelől kied nyugodt lehet.

A házak közt rekedten dördül fel a baromriasztó szó. Mikor a mezőre ér a csorda, a két kutya oldalba fogja, s felveri Vigaszó felé. Az erdőben is együtt tartják, míg hátra nem érnek a havasba, ahol már készen áll a kalyiba. Jó előre felhordta, ami az éléshez szükséges. Itt függ a faszegen a puliszkaliszt, maradék szalonna, borítóban túró, s más szájcsaló szegény étel. A sarokban a pásztorüst várja, hogy felállítsák. Megvan minden, ami kell: a frissen köszörült fejsze, szekörce, kézvonó, furú, kacor, s egyéb faragó szerszám. Fekhelye jó tavalyi sarjúból van, rajta egy színehagyott, kimustrált cserge, amiért nem kár, ha a tűz ittott belekap. Kézügyben van a szurkos kalán is, ha medve törna a csordára. Ennél jobbfegyver ellene nincs is. Az ember belemártja a szurkos felét a tűzbe, s mikor a medve felugrik a barom hátára, csak bele kell vágni az oldalába. Pillanat alatt cserszegni kezd a zsíros szőre, s addig meg sem áll, míg valahol vízbe nem fekhetik. A farkast a kutyákra bízza. Fogtak azok már akkorát is, mint egy csikó. Ha ráéhezik, kicsi friss húst sem nehéz szerezni, ha az ember magához sírja az őzet, s hurokkal megfogja. Ha már a kormány nem ad engedélyt, úgy segít magán, ahogy tud.

Egyszóval mindenképpen szép az élet, különösen, ha az embernek szeretője is van. Hogy hetekig nincs akivel szót váltson? Nincs affenét! Hát a kutya mire való? Ért az minden szót. Hallomásból tudom, hogy a régi üdőkben a mi falunkban volt a boldogult Incze Istvánnak egy kutyája. Mikor a háromszéki harcok folytak, Incze – aki akkor jó erőben levő legény volt – egy újságból megmutatta a kutyájának Bem apó arcképit, és levelet írt hozzá, hogy: – „Kapitán úrnak jelöntöm alásan, én és bé szeretnék állani a forradalomba.” – A kutya elvitte a levelet és meg is hozta a választ, amelyben Bem apó azt írta, hogy: – „Edös fijam Istán! Minden dógodat hadd el, s azonnal jere, mert itt reád nagy szükség van!” – Hogy elmente, nem mente, azt én nem tudom, mert akkor még nem voltam a világon; de abban bizonyos vagyok, hogy az Álózi két kutyája ebből a fajtából való.

– Csak hévizálok mellettik – szokta mondani maga Álózi is.

Most is, mihelyt a csorda felér a hegygerincre, egyetlen szavára engedik, hogy elszéledjenek az állatok a legelőn, de a szemük állandóan rajta van a jószágon.

Álózi pedig körülnéz és boldogan kinyújtózik.

A friss fű még fázik és reszket az áprilisi szélben. A fenyvesen zúgnak, és a setét zugokban még hó rejtőzik. Bizony még a madarak is borzasok, s a szakadékok, sziklák hideget lehelnek; de már az aljban a fekete rügy bomladozik, s az erdő köze sárgállik a barkától. Alig pár hét múlva tele lesz minden virággal, és a duzzadó fák édes nedvet csurgatnak a madarak hátára.

Még azonban jólesik esténként a tűz. Nagy lánggal, egyenesen ver f.el, és köröskörül vörösre festi a fenyőszálakat, mintha hatalmas templomban nyugtalan csillag lobogna a szentségház előtt. Illatos és fűszeres minden. Érintetlenül és ártatlanul fekszik bölcsőjében a most született tavasz.

A legény még behányja tövissel a borókabokrokból vert karám ajtaját, és vacsorafőzéshez lát. A kicsi üstöt megmeríti a patakból, és a tűz fölé akasztja. Főzi a pásztorok eledelét, a puliszkát.

Az éjszaka zuhanásszerűleg borul rá a havasra, és a jószág fehér foltját betakarja, de az állatok tovább állanak a tűz fényében, míg egymás után megroggyan térdben a lábuk, és csendesen elhevernek a földön.

– Könnyű nektek, mert nincs szeretőtök! – irigyli őket a legény, és sóváran elnéz a végeláthatatlan erdők fölött a falu irányában, de csillagnál egyebet nem látni. Az is múló, kis pislogás az égen, egyetlen könnycsepptől az is kialudnék.

Keserűen akasztja le a leánytól kapott szőrtarisznyát, és a tűz mellett lábai közé veszi.

– Nézzük, mit pakolál Józéfa!

Belenyúl és kezébe akad a szerelmes levél. Forgatja jobbra, balra. – Hát e mi?

A tűz világához búvik és hangosan szillabizálja:

„...Te tőllem elmenél, de ha lácc virágot, elhagyott rózsád jusson az eszedbe; s esment, ha madarka feredik a harmatba, tudd meg, hogy én és bánatkönnyübe’ úszok...”

– Hijj a teremtésit! – üvölt fel Álózi örömében, s bolondul bokázni kezd a tűz körül. A puliszkavíz felforrt, s buzog ki az üstöcskéből, a két kutya meredt szemekkel ugatja, de a legény oda se ügyel. Mikor lecsendesedik, ismét a tűzvilágba mélyed.

– Lám, jól olvastame!... Az erdő újulása csodálatos volt. Egy éjszaka a rügyek világolni kezdettek, és remegve bújtak elő az új levelek. A nappali fényben káprázatok lebegtek a fák között. A sziklák hideg homloka is friss mohot vetett. A nyírfa levele nyugtalankodott a mélységekből feltörő élet áramától. A tinók mindennap új virág fölött bámultak, és csak félve merték követni a legelő színes útjait. A füvek zöld és arany habja fénylett fekete szájukon, s térdig sárgák voltak a lábukra ragadt virágportól.

A legény boldogan játszott velük és kacagott, ha dübörgő táncba kezdtek, vagy túlhabzó erejükben csattogó szarvakkal megküzdöttek. A legvadabb a leány üszője volt, de azt is magához édesgette sós kenyérrel, vakargatta a szarvak tövét, mindenképpen kedvezett neki, míg olyan lett, mint a kezes bárány. Az állat mintha megérezte volna a legény szívét, egyetlen szavára hozzá ment, és éjszakánkint is figyelte a tüzét. Gyönyörű nyugalommal hallgatta beszédét és bőgve rázta a fejét, ha elűzte magától. A világon keresztül rontott volna ezért a legényért, aki édes, titkoserejű füvekkel megbabonázta. Nem lehet tudni, hogy az ember ereszkedette le az állathoz, vagy az állat emelkedett fel az emberhez; de együtt járták az erdőt, egyformán szakadt róluk a víz, ha esett, egymáshoz bújtak, ha a viharban recsegve egymásra hullottak a kidőlt fák. Egyszerű, királyi lélek volt mind a kettő.

Embert csak akkor láttak, mikor átvonultak a havasokon, és beereszkedtek az aljba a sónyalatóhoz. Ilyenkor eljött az öreg Csóré Dávid is és alig böffentett két szót a pásztornak, indult is az emberekkel a tinójához, de a legény kacagva elbődült.

– Hahahó! Viigyázz!

A csorda összezárkózott, s az állatok fenyegetően leszegték a fejüket.

Csóré Dávid nem akart tágítani.

– Szilaj me! Merne!... Én vagyok, bolond!... Ne félj no! Jere no!

Az üsző meg se mozdult, csak két öklömnyi szeme lobogott.

– Oda ne menjen, kinek az élete kedves! – figyelmeztette a pásztor, mire az emberek nekiestek.

– Te gazember! Mit csináltál velük? Valamit adtál nekik, vagy farkasszőrrel megfüstölted!

A legény jókedvűen ült egy csutakon s odaszólt a Szilajnak.

– Szilaj me! Merne!

A szép állat engedelmesen jött hozzá. A reggeli harmat még ragyogott megfeszült testén. Csóré Dávid büszkén kacagott.

– Akasztófán száradj meg! Nemcsak a leányomat, a tehenemet is elbolondítottad!

Hazamenet elégedetten tárgyalták, hogy „e má pásztor, a szentyit neki!”, és sokszor visszanéztek, míg a fehér sereg a hegyoldalon felvonult a felhőkig érő fenyők közé, melyek fölött zöld fény csillogott. Végül eltűntek a sziklák mögött, amelyek ott állottak súlyosan, mint Isten trónjának zord lépcsőfokai.

Így éldegéltek csendesen, éjjel a csillagok alatt, nappal virágalmon fekve. Ha jó hír jött a leányról, fütyült; ha nem jött hír, búsult a legény.

– Hej, Szilaj, ha megérhetném, hogy egyszer ő hozzon sót neked! – sóhajtott az állathoz támaszkodva.

Azt bizony várhatta. A következő nyalatáskor is hiába célozgatott az apjának, hogyhát Józéfa éle még, mivel tölti az idejét; – a vén tolvaj Csóré csak hunyorított egyet.

– Tám te és nyalakodni szeretnél. Azzal még várni kell, s akkor és vaj lesz valami belőle, vaj nem.

A legény felherkent.

– Miért?

Az ember nyugalmasan kiköpött a kurta pipa mellől.

– Azt azétt édes ecsém, met ahhoz elébb meg kénehogy gyógyuljon a leán, s hogy meggyógyuljon ahhoz doktor kéne, s a doktornak esment pénz kéne... Appedig nincs!

A legény elsápadt.

– A Krisztus kiedet!... Mi baj van no? Erőst beteg? Csóré Dávid olyan igenisnemis mozdulattal felelt:

– Úgy néz ki, mintha Jézussal készülne menyegzőre. A fiú döbbenten hallgatott. Csóré Dávid izgalom nélkül magyarázott.

– Ahhoz, hogy a szentmártoni doktor feljöjjön, legalább kétszáz lej kéne, s a patika és drága. Indeunde ötszáz léjből kifutná, de annyi pénz az egész faluban nincs... No, az Enistenem áldjon meg, s ügyelgess a tinókra... Ha valami lesz, hát hírt adunk...

Végleg elment a legény kedve. A szép virágos erdő is elszomorodott, s a fű is mintha meggyengült volna. Tőle ezentúl süthetett az áldott nap, csirikolhattak a madarak. Inkább azt szerette, ha a fergeteg sötét haja végigseperte az erdőt. Tehetetlenségében olyan súlyosakat káromkodott, hogy a két kutya behúzott farokkal sompolygott el mellőle.

A leány kedvenc tehenét azonban még jobban szerette. Annak panaszkodott, és az állat csendesen kérődzve órákig elhallgatta. Esténként, ha hazatértek a szállásra, százszor elővette az együgyű levelet, de nem merte olvasni. A szíve fájt akkor is, ha a sejöm ostorra nézett. Azt óvta féltékenyen, mert még a jó üdőkben úgy tervezte volt, hogyha Isten a csordával hazasegíti, az elsőt a leány ablaka alatt rittyenti vele.

Éjszakákat töprengett, hogyan tudná megszerezni az ötszáz lejt.

Ilyen kétségbeesésében vetődött fel az átkozott gondolat.

– Embert ölök érte!

Felvicsorított szája úgy maradt, ahogy összecsikorgatta a fogait. Mingyárt vissza is döbbent.

– Oh, bódogságos Szűzmárjám, hova silyedtem!

A következő pillanatban megint tisztán látta az egész tervet. Tudta, hogy a túlsó hegygerinc mögött húzódik a Moldva felé vezető út. Azon elég gazdag ember jár. Csendes időben idehallszik az autók tülkölése.

– Egy gazdag bojár kisegítene!... Oh, ne hallgass reám Felségesúristen! – rettent vissza újra.

Hirtelen keresztet is vetett, de a kísértés nem pihent. Előbb a beteg leány képét hozta a képzelete elé, utóbb a halálát is látta. Mármár felugrott, de ismét azt gondolta, hogy fegyver nélkül hiába is menne keresztútállani... Viszont ott van a fejsze, s az autót nem volna nehéz megállítani.

– Távoztasd el tőlem a gonoszt Jómennyeiatyám! – fohászkodott görcsösen.

Szerencsére a jószág nyugtalankodni kezdett, s a két kutya is elsuhant.

– Semmi baj – győződött meg, de minél közelebb ment, annál nagyobb lett az állatok nyugtalansága. Fújtak, a földet kapálták, dühösködtek. Az ebek se engedelmeskedtek.

– A gyilkost látják bennem! – iszonyodott el.

Már az jutott eszébe, hogy a selyemostorral felköti magát az első ágra, de az ördög erre megengedte a hurkot.

– Hátha nem és kéne embert ölni, s úgyes meg lehetne szerezni azt a pénzt!...

Mire pitymallott, készen volta terve és elszántan fogott hozzá, hogy végrehajtsa.

– Az Isten és meg lesz elégedve s én és – nyugtatta meg a lelkiismeretét.

Meg se várta, hogy kivilágosodjék, álmából verte fel a csordát az ázott kutyákkal együtt. Fogta a fejszét, éslihegve hajtotta át az út feletti hegyoldalra. Az éjszaka esett az eső, az erdő nedves volt, az úton sár, ami kedvezett.

– Fájinul csúszik ezen az autó.

A jószágot rábízta a kutyákra, s a patakmedren átgázolva megkerülte az erdő nyakát. Az út hajlásánál megállott. Dobogó szívvel figyelt. Az erdő csendjét nem zavarta semmi. Ember nem járt a környéken.

Most kiválasztott egy hatalmas szálfát és a tövére emelte a fejszét. Csak az első sújtás volt nehéz... Percek múlva a fa recsegve zuhant keresztül az úton. Egyetlen pillantással megállapította, hogy teljesen elzárja a járást. Ismét beugrott a patakba, és visszatért a nyájhoz. A fejszét elrejtette, kiállott a hegygerincre és várt.

Nehéz órák teltek el, míg Szereda felől megjelent az első autó. A gép freccsentve vágta a sarat, és a fatorlasz előtt megállott. A benne ülők revolvert rántottak, ijedten kémlelték az erdőt, de semmi nem mozdult. A vezető bőrsapkás úr óvatosan kiszállott, s azt mondta a többinek:

– Nui nimic.

Felháborodva tanácskoztak a ledőlt fa körül, de belátták, hogy fejsze nélkül nem mennek semmire. Most meglátták a pásztort. Tülköltek, kiáltoztak, integettek neki.

– Hai, bade, hai!

A legény csendesen megindult az autó felé. Illedelmesen köszönt is.

– Jó reggelt adjon az Isten! Tán valami baj van?

– Van neked egy fejsze? – törte egyikük a magyar szót. A legény körüljárta a fát és csóválta a fejét.

– No ezt csúful idedőjtötte a szél.

– Van neked fejsze? – türelmetlenkedett az autós.

– Akkéne biza! Fészi – bólintott ravaszul Álózi.

– Kapsz immediat száz lej, ha hozol fejsze – sürgette a másik.

A legény csak a fejét tekergette.

– Akarsz kétszáz lej? Doua sute de lei? – emelte a honoráriumot az úr.

– Egye fene! – csapott fel a legény, de hirtelen az jutott eszébe, hogy kétszáz lej még nem ötszáz lej, s ha szétródalja a fát, újat kell ledöntenie, míg megkeresi az ötszáz lejt. A ravaszságára is rájöhetnek, s akkor nagy baj lesz.

– Hátha el lehetne hengeríteni.

Kemény karót kerített az erdőben, és nekivetette a fatörzsnek. A nehéz teher megmozdult, és tovább csúszott. Az urak bámultak. A legény újra nyögött, s a fa ismét fordult. Mikor az utolsót emelte, valami megpendült a mellében, mint mikor a húr elszakad a hegedűn. Szédülve ráült a fatörzsre és érezte, hogy a verejték megfagy a testén. Az autós úr kezébe nyomta a pénzt, románul megveregette a vállát és a gép eltűnt.

– Megerőltettem magamat – makogta a legény és a patakhoz vánszorgott. Hideg vízzel megmosta a homlokát, és ivott is belőle. Valahogy elmászott a csordáig, és a nedves fűben elnyúlva pihent egész nap.

Két nap múlva Csóré Dávid maga jött a hírrel, hogy a leány betegsége megfordult.

– De nem azért jöttem – mordult fel –, hanem hogy téged szecskába vágjalak!

– Ingöm ugyanbiza miétt? – kérdezte szomorúan a fiú.

– Tudod te jól, gazember! – felelt sötéten a máskor tréfás ember. – Valld bé, hogy hol történt!... Hol vétköztetök?...

A legény agyában világosság támadt, és borús örömmel kiáltott fel.

– Tám csak nem!

– Met igen – füstölgött Dávid bá. – A baj meg van no... Neköm már akkor gyanús volt, mikor Józéfa elájult a templomban.

A legény egészen felújult.

– Egy hónap múlva megkaphatom a félbért, s arra megtarthatnók a menyegzőt.

– Meg és kéne! – ismerte bé Csóré Dávid.

– Hát akkor mondja meg Józéfának, hogy mához egy hónapra élve, halva otthon leszek... Addig és kűdöm ezt a kétszáz lejt, hogy legyen mivel venni egyetmást a kicsitek..

– A súj a dógotokat ette volna meg! – morgott a látszat kedvéért Dávid bátyám, de a pénztől megbékült. – Anis nénéd úgy jósolja, hogy fiú lesz.

– Fiú?

– Ahhát!... De eltöröm a derekát, ha olyan legény lesz, mint az apja...

A legény úgy elkábult a hírtől, mint a most ébredt virág, amely hirtelen elszédül a föld forgásától.

– Fiú lesz, Szilaj! – újságolta társának, a gyönyörű állatnak.

Pár napig újult erőre kapott, vígan végezte a dolgát. Nagy, homályos lelkét kivilágította az a tudat, hogy fia lesz. Ugyanúgy örvendett, mint az állat a kölykének. Egész magát odaadóan, harcra kész fogakkal, feszült karmokkal.

A lobogása azonban hamar kialudt. Az időjárás esősre fordult, a betegség és eső pedig testvérek. Száraz köhögés vette elő és úgy ugatott be a fák közé, mint egy beteg farkas, mely dől le a négy lábáról. Ittott a vér is kifröccsent az ajkára.

– No a keservit! – hökkent meg. – Még rúdra hág a bőröm.

Már csak vonszolta magát a csorda után, és sokszor le kellett roskadnia, mintha a fű kötötte volna el a lábát. Húzta az anyaföld. Az állatok is megérezték a halál ólálkodását. A kutyák lábuk közé csapott farkkal jártak, s a Szilaj vadul bőgött, de azért hajnalosan harmattól ezüstös homlokkal hozzáment, és egész nap nem tágított mellőle. A félvad legény szeme megtelt könnyel.

– Szilaj! Édes Szilaj! – rebegte kedveskedve.

Néha szemei villództak, és sejtelmes alakok repdestek előtte. Tisztán hallotta még a szárnycsattogásukat is. Máskor úgy látta, hogy földig hajolnak előtte a fák. A láthatár szélén madarak vonala húzódott, és minden mozogni kezdett, mintha valami láthatatlan ellenség elől menekülne.

– A halál elől futnak – találta ki ijedten és dideregve látta, hogy a kövek között borzong a patak is.

– Doktor kéne – jutott eszébe, de mindjárt keserűen le is tett róla. – Nem nekem találták ki a doktorokat. Valami jóféle fűvel még meg tudná urusolni magát, de a füvek is hallgattak.

– Lesz, ami lesz – nyugodott bele.

Az emberek alig ismertek rá, mikor ismét sónyalatni hajtotta a csordát.

– Tégöd mi löle, Álózi?

– Ingöm sömmi.

– Ügyelj te, mert a lábad akad essze! Hiszen hálni jár a lélek beléd! – figyelmeztették.

– A nem a maguk baja! – harapott vissza a legény.

– Igen, de a beteg pásztor nem pásztor, tudode? Aztán meghagyogatták, hogy mához két hétre egy nappal hamarabb hajtsa le a csordát, mert mennek a somlyói búcsúra.

– Hát akkor lesz? – bámult fel a legény.

– Akkor hát!

A legényt megfogta a gondolat. Hátha a somlyói csudatévő Szűz Mária rajta is segítene. Más bűnös embereken is segített. Vittek oda olyan nagybeteget is, hogy csak egy cérnaszál tartotta az életét s mégis meggyógyította.

– Reám nem és kéne, hogy kiadja az egész erejit – biztatta önmagát. – Neköm az ő szent malasztjának egymorzsácskája és elég volna... Hogy ez eddig nem jutott eszembe!.. Elmegyek arra a búcsúra! El én!

Kitalálta, hogy a csorda nem akadály. Az erdő egészen a Kissomlyó nyakáig nyúlik. Addig elsétálnak valahogy. Ott az állatokat ráhagyja a kutyákra, míg a Szűzanyánál eljárja a dolgát.

Napokig ezzel foglalkozott. Néha megtorpant.

– Az igaz, hogy embert akartam ölni, de nem öltem, s a drága Jézus még a latornak és megbocsátott. Tán engem sem seprűznek ki, hisz az ember gyarló...

– Megnyugodott és készült az útra.

– Üres kézzel nem mehetek ötlött az eszébe. – Valami ajándékot vinni kéne, de mit?

Szerencsére azt is kitalálta.

Jézuskának odaadom a selyemostoromat. Fiúgyermök, hát hogyne örvendene neki – mosolygott kedvesen. – Az anyjának ez tetszeni fog, hogy ilyen nagy örömöt szerzek a legénykéjének. De mit vigyek Márjának?

Futólag arra is gondolt, hogy megfelezi a puliszkalisztjét s a szalonna javából is tarisznyálna, de mindjárt meg is korholta magát az együgyűségért.

– Tám ők affélit esznek!

Nagy fejtörés után rájött, hogy fából kifaragja neki a Kicsijézust. Mindjárt el is képzelte, hogy milyen legyen.

– Két arcája, mint két piros alma, a két szeme két szép fekete gyöngy, karocskái fehérek, mint a hab...

Addig nézelődött az erdőn, míg az alkalmatos fát meg is kapta hozzá. Hamar lecsapta a fészivel, s mindjárt dologhoz is látott. A fájós hátát nekivetette egy istenes fenyőfának. Először kimérte a fadarabon, hogy milyen nagy legyen a Kicsijézus. Erre a penicélussal nagyolni kezdte. Fejet kerekített neki. A testecskéje azután jön. Plajbásza nem volt, hát faszenet hegyezett, s kis pontokat tett vele, hol a két szeme, orra, szájacskája lesz... Nem is kellett neki rajz. Ahogy a fára ránézett, ott fénylett az ártatlan kisded rajta, csak utána kellett menni a késsel...

Az oktalan állatok is nézték, hogy mivel bíbelődik a gazdájuk. El is dicsekedett nekik:

– Szép Jézust faragok, s mü és menyünk a búcsúra!

Az idő is felpillantott a drága míveletre. A mély, nagy havas újból fényekben úszott, bárányfelhők legeltek az égen, s a madarak örömöt kiáltottak a magasból.

Igy hát szépen haladt a munka. Nappal alig tette le a kezéből, este pedig keresztet vetett rá, mint az áldott kenyérre szokás, hogy a gonosz el ne rontsa. Külön naptárfát is állított, és vigyázva rótta rá a napokat, hogy a búcsú napját valahogy el ne vétse.

Már egészen készen volt a szobrocska, csak éppen a szíve hiányzott.

– Azt nem tudom, kívül tegyeme, belül tegyeme – töprengett.

Szentképeken kívül látta, s ez megzavarta. Igaz, hogy az ő szíve belül van, de Isten szíve nem állhat úgy, mint a bűnös embereké.

– Méges küjjel teszem, hogy jobban lássák az emberek. – A mellecske közepén megfaragta a finom szívdomborulatot is, és Jézuska készen volt. Igaz, hogy együgyű, primitív kis figura lett belőle, de szegény Álózi sohasem faragott többet életiben, és ő nem is látta együgyűnek... A két orcája két szép piros alma volt, a két szeme két fekete gyöngy... Jézus volt a mindenképpen... Jézus. Áldassék szent neve!

Pünkösd hajnalán a szobrocskát beletette a szőrtarisznyába, a selyemostort dereka köré csavarta és végignézett magán.

– A gúnyám biza gyengecske – csóválta a fejét. – Nem Márja eleibe való, de ha más nincs... Evvel együtt ez az egy van – tréfálkozott.

A fehér abaposztó harisnya ittott kiégett, trágyás is, foltos is, kopott is, a zeke lyukas, az ing biza szennyes, a sapka veres, a bocskor rongyos, a kapca fekete; de a lelke tiszta, s a nyelvén szent imádságok lebegnek. És mondja valaki, hogy hazudik a nap!

Tiszta fény áradt a havasok fölé, mikor békócsolta a kalyiba ajtaját, és Csiksomlyó felé térítette a nyájat.

Két oldalt ment a két kutya megilletődve, alázatosan, mellette a Szilaj tehén.

– Jaj beh szép búcsúalja! – gyönyörködött a legény görcsös pásztorbotra támaszkodva.

A tetőn eszébe jutott, hogy a búcsúra menők énekelni szoktak. A nemes, öreg dalok is megébredtek benne s mihelyt kinyitotta a száját, tudta is őket.

„Szép liliomszál, szüzek virága!...”

Mikor úgy vélte, hogy Máriához eleget énekelt, az ő Szentfiához fordult.

„Jééézus zarándokságunknak kalauza! Irgalmazz minekünk!”

Az erdő volt hozzá az orgona. A rengetegből hangok keltek, halk hajnali melódiák. A fák mélyében orozkodó baljós aggodalmak eltűntek és a róka is kedvesen állott ki barlangja szádába. A madárkák szárnyukkal búcsút intettek, s a fenyves halkan sírt fölötte. A távolban, a falu fölött még ködök hemperegtek, de ők már a magasságok tisztaságában állottak és haladtak a nap alatt. A búcsújáró legény elkáprázva nyekeregte:

„Szép liliomszál... Ki mindenkor értünk úgy virágozál...”

S a selyemostor fénylett az oldalán.

A Nyilénk csúcsán mégis pihennie kellett. Mikor leült, abba a helybe a fák futni kezdettek mellette, és ettől kezdve az erdő futása meg nem állott. A homlokát kigyöngyözte a verejték, teste megdidergett. A mellette álló Szilaj tehén felbődült. Az már érezte a halál közeledését, és ő is kénytelen volt rágondolni. Ott a fűben el is kiáltotta a kérdést:

– Mi a halál?

A halál védekezés az élet ellen.

Nem tudta ilyen szépen megfelelni, de valami effélét érzett, és csodálatosan nyugodt volt. Nyomban azonban a rettenet vett erőt rajta.

– Jaj, Márjám, boldogságos édesanyám, ne hagyj! Futni szeretett volna, de a lábai már nem bírták. Irtózva rántotta elő a kicsi szobrot és az ég felé mutatta.

– Szólj édesanyádnak, lelkem, hogy segíjjen meg! Születendő kisfiára gondolt és kétségbeesetten unszolta:

– Nem akarhatod, hogy a kicsi testvéred már az anyja méhiben árva legyen!

Sikoltva kapott a melléje heveredett állathoz és testével ráborult.

Szilaj, ne hagyj!

Az állat felemelkedett, az ember pedig szarvaiba kapaszkodva támolygott mellette.

„Szép liliomszál...” – hörögte.

Alig haladtak így egy futamodásnyit, ismét lezuhant a földre. Az üsző nézte, hogy a vézna füvecskék mint reszketnek a beteg lázas imádságától.

– Ó, somojói csudatévő Szűzmárjám, ne hadd a te beteg szógádat! Engedd meg, hogy legalább nevet adhassak a gyermekemnek!... Ó, te mennyország ajtaja... hajnali szép csillag... betegek gyógyítója!..

A rosszullét elmúlt, a beteg megenyhült, de többé nem bírt lábra állni. Most már alkudozni kezdett a szent szűzzel.

– Legalább annyit engedj meg, hogy még eccer láthassam Józéfát!

Behunyta szemeit, s szürke arcán mosoly torzult végig.

– Józéfa!

Most égető szomjúságot érzett. A harmatot nyalta le a körülvevő füvekről, hogy legalább a nyelve enyhüljön.

Mikor elcsitult, megpróbált felemelkedni, de visszaroskadt. Igy jutott eszébe, hogy rákötözi magát a Szilajszarvaira. Leoldotta derekáról a leánytól kapott selyemostort, hóna alatt áthurkolta, utolsó erőfeszítéssel az állat nyakára mászott, és a fényes szarvak tövéhez kötözte magát.