Sue Dylen: Törékeny lelkek

©Huszár Zsuzsanna, 2022

Szerkesztés: Nádasi Krisz

https://www.krisznadasiwrites.hu/

Korrektúra: Tira Nael

Borító: Ludvig Dóra – https://www.facebook.com/ludvig.dora.grafikus

Tördelés: Megyeri Judit, Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/sue.dylen/

https://www.suedylen.com/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2022

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2022

ISBN 978-615-82182-9-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Dorinának és Zsigmondnak, akik örökké a legfényesebb állócsillagok életem égboltján.

Szeptember 10. kedd 13:00

A kisméretű, ablaktalan tárgyalóban tíz ügynök ült összezsúfolva. Eredetileg csak öt-hat főre tervezték kihallgatószobának, de a tampai FBI-iroda egyértelműen kinőtte magát. Kicsi helyiségek, egyre több dolgozó és még annál is több bűnügy jellemezte az ügynökség egyik legkisebb központját.

A szűkös tárgyalóban már két órája tartott a megbeszélés, ugyanis Brown irodavezető eligazításai mindig aprólékosak voltak. A rémesen hosszúra nyúlt megbeszélést az ügynökök mind gyakrabban zavarták meg türelmetlen fészkelődéssel, köhögéssel és otromba poénokkal. Egyre kevesebb lett a levegő, az öltönyökből áradó dohányszag izzadságszaggal keveredett. Aya a ceruzáját forgatva firkált a jegyzettömbjébe, fél füllel hallgatta a műveleti vezetőt; a lány nem számított rá, hogy ilyen fiatalon komoly feladatot kap, főleg, hogy Steven, a társa éppen Európában töltötte a mézesheteit.

– Ja, és Chakos ügynök!

Aya összerezzent.

– Igen? – kérdezte, és kihúzta magát. Telt keblein megfeszült a fehér ing, hosszú, hullámos fekete haját zavartan dobta hátra. Enyhén kreol, hibátlan arcbőre csillogott a neonfényben, miközben hatalmas kávébarna szemével a főnöke tekintetét kereste, hogy a figyelméről biztosítsa. Egyetlen nőként ült a tárgyalóban, és ezúttal minden szem rá szegeződött.

Brown folytatta.

– Néhány órája kiadtak Niceville-ből egy AMBER-riasztást, mert eltűnt két gyerek. Te onnan származol, nem igaz? – A lány bólintott. – Remek. Menj haza, járj utána a dolgoknak.

Aya szíve hatalmasat dobbant. Daniel Brown nem várt választ, máris sorolta az ügy részleteit, a lány serényen jegyzetelni kezdett.

– Két tízéves gyerek elindult iskolába – mondta éppen a kopaszodó, ötvenes férfi –, de nem érkeztek meg. Az osztályfőnökük hívta fel a szülőket, akik azonnal pánikba estek, a rendőrséggel együtt keresni kezdték őket. – Felemelte a mobilját és megrázta. – Én is most kaptam meg a részleteket, már ott van a ti készülékeiteken is az AMBER-riadó.

Minden ügynök a telefonja után nyúlt. Aya csak egy pillantást vetett a gyerekek képére, utána máris tovább jegyzetelte az információkat.

– Az egyik kölyök apja államügyész. Mivel tegnap az iskolarendész jelentett egy gyanús fehér autót, ami az iskola körül portyázott, az apa követelte a riadót, és mi is komolyan vesszük az ügyet. Bár szerintem csak elcsatangoltak suli helyett, de a protokollnak megfelelően részt veszünk a nyomozásban.

Még tíz percet vett igénybe, hogy a főnök végezzen, ezután Aya az asztalához sietett, és magához vette a legszükségesebb holmiját. Ellenőrizte a fegyverét, a plusztöltényeket, kihúzta az asztal alól kis sporttáskáját, amelyben volt néhány napra elegendő tiszta ruha épp az ilyen váratlan helyzetekre, és szaladt ki az épületből. A kocsija felé kocogva már betáplálta a telefonba az úti célt. Nem tagadta, hogy izgatottá tette a küldetés: az összes állambeli ügynök megkapta az AMBER-riadó üzenetét, leadja a televízió és a rádió, mégis ő mehet a helyszínre, és vezetheti a helyiekkel karöltve a nyomozást. Eddig nem látszott ki Steven árnyékából, a kollégái egy része még mindig nem tudta a nevét, nemes egyszerűséggel csak mexikói lánynak hívták.

A lesötétített autó lendületesen kanyarodott ki az FBI tampai irodájának parkolójából. Aya játszi könnyedséggel lavírozott a közepes forgalomban. Az autópályán megállt az első benzinkútnál tankolni, majd megvette a koncentrációhoz legszükségesebbeket: kávét és két palack vizet. Mivel nem akart felkészületlenül érkezni Niceville-be, leült egy elnyűtt padra a kút mögötti pihenőben, ahol békés kis zöld oázist alakítottak ki a megfáradt utazók számára. Átnézett a telefonjában és a jegyzettömbjében minden információt, amit eddig tudni lehetett.

A nap akadálytalanul tűzött a felhőtlen azúrkék égboltról, a párás, nehéz levegővel együtt bántón perzselő hatása volt. Aya levette a kosztümkabátját, ameddig csak tudta, feltűrte az ingét. Kizárta az autópálya monoton zaját, és tovább olvasott. A feketét apró kortyokban, élvezettel itta, miközben tüzetesen átnézte a két kisfiú adatait. Két hónap híján egykorúak voltak, mindkettő a Lincoln magániskolába járt. Rendezett körülmények, gazdag szülők, így Aya első tippje az volt, hogy váltságdíj reményében rabolták el a kölyköket, bár még nem jelentkezett senki a pénzért. Helyes kissrácok voltak: Dominic sötét hajú, nagy, kék szemekkel és csibészes mosollyal, Nathan világosbarna hajú, kifejező és intelligens tekintettel, hasonlóan nagy, kék szemekkel. Az ő mosolya inkább visszahúzódó volt a fotón, semmint csibészes. Mire megitta a kávét, Aya úgy érezte, ismeri a két gyereket, ezért még inkább elhatalmasodott benne a vágy, hogy épségben hazavigye őket.

A lány mély lélegzetet vett, visszacsúsztatta zsebébe a telefont, majd kávéspoharát ráhelyezte a csordultig megtelt kukára. Folytatta az útját, a légkondicionálót még hűvösebbre állította, miközben egy legördülő izzadságcseppet maszatolt el a halántékán. A fekete Chevrolet utastere a rövid idő ellenére is elviselhetetlenül forró szaunává vált a tűző napon. A lány csöndben vezetett, a gyerekek arca lebegett előtte. Rossz érzése támadt, nyugtalanság kavargott a gyomrában, és az ilyen erős előérzete sajnos ritkán tévedett.

A kocsiban uralkodó komor csendet egy bejövő hívás éles sípolása törte meg. A kijelzőn Ned Miller mosolygó arca villant fel. A szőke hajú, piszkosszürke szemű, harmincas férfi kellemesen mély hangja betöltötte az autó utasterét. Iszonyú zaj volt körülötte, amit próbált túlkiabálni.

– Már úton vagy?

– Igen. De te honnan tudsz róla?

A férfi hangja elmosódott, Aya csak a mondandója második felét értette meg.

– Sajnos késő. Éppen most indulok a tetthelyre.

– Ezt hogy érted, Ned? Milyen tetthelyre?

– Megtalálták a gyerekeket…

– A büdös életbe! – szitkozódott a lány. Tudta, hogy ez a lehető legrosszabbat jelenti, hiszen Ned a miami iroda egyik helyszínelője volt, ha a gyerekek életben lennének, rá nem lenne szükség. – Mindkettőt?

Fülsiketítő motorzúgás tette érthetetlenné a választ.

– Nem értem, mit mondtál? – kiabált a lány.

– Most szálltam fel egy helikopterre – recsegte Ned. – A helyszínen találkozunk, elküldöm a címet.

Miután Ned bontotta a vonalat, Aya bekapcsolta a vészvillogót, a gázra lépett, és besorolt a legbelső sávba, miközben halkan káromkodott. Minden autó letért előle, így akadálytalanul suhant Niceville irányába. Egyszerre villant fel a műszerfalon lévő monitor és a mobiltelefon, ezúttal a koordináták érkeztek meg Nedtől. Aya megérintette a képernyőt, módosítva az autóba betáplált úti célt.

Másfél éve várt egy lehetőségre, egy esélyre, ahol végre bizonyíthatja rátermettségét. Hogy ne az öreg rókának számító ügynökök levetett, csip-csup problémáival kelljen foglalkoznia. De halott gyerekek? Az izgalomtól és az idegességtől megremegett minden porcikája. Ennyire azért nem akart bizonyítani.

– Nem tehetsz róla – erősítette meg magának hangosan az alapvető tényt. – A te dolgod, hogy a végére járj mindennek!

Elővette a vizes palackot, nagy kortyokban ivott, hasztalan próbálva lenyelni a bűntudatot. Telt alsó ajkát idegesen szívta be, gondolataiban felsorakoztatott minden információt, amit az eligazításon megtudott és aminek a parkolóban utánanézett.

Két tízéves gyermek tűnt el. Reggel elindultak az iskolába, de nem érkeztek meg, azóta ismeretlen helyen tartózkodtak. Az iskolarendész többször látott egy gyanús fehér autót a környéken az előző napokban. A gyerekek telefonja ki volt kapcsolva, és nem lehetett bemérni. A helyi rendőrség nem talált bűntényre utaló nyomot – igaz, az ellenkezőjét sem sikerült bizonyítaniuk. Így mindössze öt óra keresés után kiadták az AMBER riasztást, amiben biztosan közrejátszott az a tény is, hogy az egyik kisfiú édesapja államügyész a Floridai Legfelsőbb Bíróságon. No persze, Niceville ilyen hely volt; jellemzően tehetős bankárok, ügyvédek és a filmipar különböző szereplői éltek az alig tizenötezer fős településen, meg néhány középszerű médiasztárocska.

Aya legutolsó információi szerint a helyi rendvédelmi szervek és önkéntesek is keresték a gyermekeket. Azonban rettenetesen frusztrálta, hogy nem ismerte a további fejleményeket, de tudta, Nedet egyelőre hiába hívná, ráadásul a GPS mindössze tizenöt perccel későbbre jósolta az érkezését; a lány a gyér forgalomban végig jóval a sebességkorlátozás felett haladt.

Nem sokkal később az autópályáról letérve, izgalom és frusztráció ide vagy oda, Ayát elöntötte az ismerős, kellemes érzés – a hazatérés öröme. Csak akkor döbbent rá, hogy hetek óta nem járt itthon, annyira elmerült a munkában és önmaga fejlesztésében. Észre sem vette, mennyire hiányzik neki a családja és az igazi otthona. A Tampában bérelt, egyszerű bútorokkal berendezett kétszobás lakása rideg volt, és üres, korántsem lehetett ráfogni, hogy otthonos lenne, ő maga is csak aludni járt oda.

Nem szólt az édesanyjának az új ügyéről, úgy döntött, majd személyesen meséli el neki, amint befejezi a helyszínelést Neddel. Mrs. Chakos ugyanis Niceville nyugalmazott rendőrfőnöke volt. Aya bízott benne, hogy ez a tény a munkáját inkább segíteni, mint hátráltatni fogja.

A Niceville mellett elterülő hegytetőn haladt át, a legmagasabb pontra érve a távolban előbukkant az égbolttal összemosódó óceán, valamint a hegyek és a végeláthatatlan víz között megbúvó, hívogatóan nyugodt kisváros. A homokos part mentén meseszép családi fészkekkel tarkított kis település az otthont és a biztonságot jelentette a lány számára. Nem beszélve az északon elhelyezkedő Myakka-erdőről, ahová családjával gyakran jártak kempingezni és túrázni. Megannyi édes emlék kötötte a városhoz! Niceville és környéke valódi gyöngyszeme volt Floridának, félúton Tampa és Miami között.

Aya behajtott a városba, pontosan tudta, hová kell mennie: az öböl túloldalán lévő régi kikötőben találták meg a kissrácokat. Gyermekkorában sok időt töltött ott, a nagyszüleinek volt egy kis kék vitorlása, amivel gyakran az egész napot a vízen töltötték.

A pálmafákkal szegélyezett főúton járt, ahol lelassította a növekvő forgalom, így újra bekapcsolta a vészvillogót, és erőszakosan a gázra lépett. Az utolsó két kilométeren nőttön-nőtt benne a feszültség, minden megtett méterrel egyre idegesebb lett. A hőn áhított bizonyítási vágy ezúttal mázsás teherként nyomta a vállát. Hiányzott neki Steven, a társa, aki mindig biztos támasza volt, mióta felvették az FBI tampai irodájába, annak ellenére, hogy folyton-folyvást hangoztatta, mennyire zöldfülűnek tartja. A lány sokat küzdött, hogy ne kezeljék kezdőként, ne hátrányként emlegessék, hogy nőből van, de ebben a pillanatban éppen ő érezte magát kevésnek.

Már jóval a cél előtt kiszúrta a sárga és kék fénytől villogó kikötőt. A valaha szebb napokat látott partszakaszon csak néhány rozzant halászhajó árválkodott, a drága jachtok és kirándulóhajók a város északi részén álló kikötőben dokkoltak tíz éve, mióta csak megépítették.

Lassan elgurult a civil autók mellett. Rengeteg gépjármű állt a partra vezető út mentén, ennek tetejébe a környék összes rendőrautója a helyszínen tartózkodott, két mentőt és egy tűzoltóautót is kivett a zűrzavarban. Aya beparkolt az utolsó kocsi mögé, vett egy jó mély lélegzetet, aztán kiugrott az ülésből. Egy pillanatra megállt, hogy fehér ingét eligazítsa a nadrágjában, felvette a blézert és a napszemüveget, majd határozott léptekkel indult az akció központjának tűnő csónakház felé. Zavart, zajos tömeg álldogált körülötte csapatokba verődve, legalább harminc civil toporgott a sárga szalagon túl, és a bámészkodók száma egyre csak növekedett. A fiatalok hevesen gesztikulálva beszélgettek, néhány idősebb pár sápadtan, riadt tekintettel figyelte az eseményeket. A sajtó erőszakosan próbált közelebb kerülni a helyszínhez, de a rendőrök egyelőre uralták a helyzetet.

A járda elején megállította egy fiatal járőr – korából adódóan minden bizonnyal a gyakorlati idejét töltötte a városban, ahogy egykor ő is. Aya kedvesen rámosolygott, felmutatta az igazolványát, ezután azonnal bebocsátást nyert a régi kikötőbe. Még két rendőrnek mutatta meg az igazolványát, mire végre bejutott az épületbe is. A csónakház külseje elhanyagolt volt, az egykori színes festés felpattogzott a deszkákon, padlója keservesen recsegett az emberek súlya alatt. A hosszú stég, amely valaha számos csónak kikötőjeként szolgált, rogyadozott, minden harmadik deszka hiányzott belőle. Aya rá sem ismert a helyre, amely gyermekkorában maga volt a mennyország.

Ned egy sötét hajú kisfiú holtteste felett állt, mellette Ashbury rendőrfőnök magyarázott éppen egy járőrnek. A gyermek kicsavarodott végtagokkal feküdt a helyiség közepén, és noha Aya gyomra üresen kongott, a sav felszökött a torkába, ahogy közelebb ért hozzájuk. Tekintete a borzasztóan fiatal áldozatra tapadt. A kisfiú kék szeme opálos, élettelen volt, mégis úgy tűnt, hogy segítségért könyörög. Fehér arcbőrét keretező, divatosra nyírt fekete haja kócosan omlott a homlokába. A Lincoln magániskola egyenruháját viselte, Aya azonnal felismerte a bézs térdnadrágot és az intézmény kék-piros nyakkendőjét, középen a címerükkel. Az ing összegyűrődött a kisfiú vékony teste körül, és valamitől koszos lett, a nadrágból félig kilógva csúszott fel egészen a köldökéig. A lány rövid időre teljesen belemerült a látványba, próbálta megérteni, mi történhetett a csónakházban. Körbepásztázta a területet. Két méterre a holttesttől egy hányástócsa terült el a kopott fapadlón. Ezt leszámítva semmi rendkívülit nem látott a helyszínen.

– Megjöttél? – fogadta Ned, majd kiosztott még néhány parancsot az asszisztensének a bizonyítékok rögzítéséről. Beszéd közben vékony, nyúlánk teste megfeszült, borostás arca erős koncentrációról árulkodott. Amikor megint Ayára nézett, különleges szürke szeme megenyhülve mosolygott. – Bemutatom Ashbury rendőrfőnököt.

A negyvenes évei végén járó férfi melléjük lépett. Bár pocakot eresztett, és néhány ősz hajszál vegyült barna, göndör fürtjeibe mióta Aya nem látta, még mindig megnyerő és jóképű volt. Biccentett egyet felé.

– Erre semmi szükség – mondta a helyszínelőnek –, néha én vigyáztam a kisasszonyra, míg az anyukájára várt az őrsön.

Az illendőség kedvéért kezet ráztak.

– Bocsánat, a szörnyű eset miatt teljesen kiment a fejemből, hogy ismerhetitek egymást – szabadkozott Ned.

– Térjünk a lényegre, mit tudtál meg? – kérte Aya határozottan.

– Két eszméletlen gyerekhez riasztották a mentőket, az egyik helyi járőr talált rájuk. Ellenőrizni akarta a csónakházat, mivel ez is a Barley család tulajdonában van, bár manapság nemigen jár erre senki. Nos, Dominic Barley elhunyt, a mentősök már semmit sem tudtak tenni érte. Halott volt, mire megérkeztek.

– És a másik gyermek?

– Nathan Crown. Ő még életben volt.

Aya lassan kifújta a levegőt, figyelve rá, hogy ne tűnjön fel a férfiaknak, mennyire feszült.

– Hogy van?

– Kritikus az állapota. Rövid időre leállt a légzése, majd kómába esett.

– Mégis mi a franc történt itt? – morogta Aya az orra alatt.

– Az orvosszakértőt még várjuk, addig nem mozdítjuk el a holttestet. A mentőorvos drogra tippelt, de nem sokat beszéltünk, azzal volt elfoglalva, hogy életben tartsa a másik kissrácot. – Ned idegesen elhúzta a száját. Aya több mint hat éve ismerte, látta rajta, hogy őt is megviseli a gyermekhalál.

– Mondd meg te, Aya, mi legyen a következő lépés – szólalt meg Ashbury rendőrfőnök. – Telefonon beszéltem a főnököddel, azt mondta, te vezeted a nyomozást. Nem gördítünk semmilyen akadályt elétek, vigye az FBI az ügyet, csak kapjuk el azt a rohadékot, aki Niceville-ben kisgyerekeket mérgez meg droggal.

A nő elgondolkodva bólintott. Látta Ashburyn a feszültséget, ugyanakkor az ellenérzést is, vagyis nem szívesen adta ki kezéből az ügyet. Aya hálás volt Brownnak, hogy felhívta a rendőrfőnököt, semmi kedve sem volt a helyi szervekkel való cicaharchoz a nyomozás tetejébe.

– Ígérem, hogy elkapjuk.

– Nocsak, az FBI Akadémián nem tanítják, hogy sosem ígérhetünk meg semmit?

– Az csak a hozzátartozókra vonatkozik, én…

Aya elharapta a mondatot. A férfi szemében fellobbanó gúnyos villanás elárulta, hogy csak leckéztette.

Egy járőr lépett melléjük.

– Megérkeztek a kollégák, akik a szülőket hozták. Kint várakoznak, de nehéz volt őket visszatartani.

A két férfi egyszerre pillantott Ayára; rá várt a borzalmas feladat, hogy beszéljen velük. Elszorult torokkal lépdelt a rendőr után, próbálta lelassítani hevesen dobogó szívverését és szapora lélegzetvételét. De a jógalégzés ezúttal mit sem segített.

Amíg végigsétált az épület mellett, megfigyelte a csónakház oldalában álló két kisírt szemű, harmincas évei közepén járó nőt. Az egyik magas volt, és elegáns, egy divatlap címlapján is simán szerepelhetett volna méregdrága kosztümjében, amely tökéletesen passzolt egyedi készítésű cipőjéhez és táskájához, a fodrász által beállított szőke hajkoronához. A másik asszony alacsony volt, farmert és pólót viselt, sokkal jobban látszott rajta, mennyire megtörte az elmúlt néhány óra. Vörös haját egyszerű copfba fogta össze a fején, férje kezét szorongatta; a férfi a hátát simogatva próbált bele lelket önteni. A férj bohém külsejét nézve Aya arra tippelt, hogy zenész vagy valami művész lehet. A másik apuka egyenes háttal állt elegáns felesége mellett, hozzá sem ért az asszonyhoz, öltönye pontosan olyan drága volt, mint a neje kosztümje, csontos arcán ellenséges, felsőbbrendű kifejezés ült. Ő lehetett az államügyész.

– Aya Chakos különleges ügynök vagyok – mondta a lány, ahogy megállt a két házaspár előtt. Felmutatta a jelvényét, de senki sem pillantott rá.

– Hol vannak a gyerekek? – szólalt meg sikítva a vörös hajú nő.

– A rendőrök nem mondtak semmit – csattant fel az öltönyös férfi.

– A gyermekeket itt, a csónakházban találta meg két helyi rendőr, eszméletlenül – kezdte Aya.

– Uramisten! – tapasztotta vékony ujjait a szájára a vörös asszony.

– Nagyon sajnálom, de csak az egyik kisfiút sikerült újraéleszteni, és kórházba szállítani.

– Melyiket? – hördült fel fájdalmasan a bohém apuka, aki eddig csöndben állt, és felesége vállát szorította elfehéredett ujjakkal.

– Nathant. Őt kritikus állapotban vitték kórházba. Dominic már nem élt, amikor rájuk találtak. Borzasztóan sajnálom.

A vörös nő lába megcsuklott, de férje időben kapott az összerogyni készülő test felé. Lehajolt az összegörnyedt nőhöz, és átkarolta.

– Nathan él – súgta fülébe a férfi, sírt és nevetett egyszerre.

Az elegáns házaspár rövid ideig rezignáltan bámulta az ügynöknő arcát, mintha nem fogták volna fel, mit is közölt velük. Tartásuk nem változott. Szálfaegyenesen álltak a járdán. De az arcuk fehérre váltott; mély barázdákat rajzolt rá a néma zokogás. Aya lassítva látta a jelenetet. Nem akarta átérezni a fájdalmukat, abba ő is belerokkant volna. Épp elég, hogy szeme előtt ott lebegett a halott kisfiú merev testének képe, akihez immár gyászoló szülőket is tudott társítani.

– Őszinte részvétem, Mr. és Mrs. Barley! – fordult a házaspár felé. – Tudom, hogy életük legnehezebb perceit élik most át, de amikor készen állnak, beszélnem kell önökkel, hogy minél hamarabb kiderítsük, mi történt.

– Bemehetünk a kórházba a fiunkhoz? – kérdezte a pulóveres férfi félénken.

– Természetesen. Amint itt végeztem, megyek önök után.

Ezzel Nathan szülei rohanni kezdtek, átverekedték magukat a tömegen a kocsijuk felé.

A szőke Mrs. Barley ekkor fojtott hangon nyöszörögni kezdett. Lassan megértette, hogy ő nem kapta meg ezt az esélyt, nem mehet be a kórházba, az ő fia meghalt, és soha többé nem lehet vele.

– Hol van? – kérdezte levegő után kapva. – Látni akarom!

Nem várta meg a választ, sokkos állapotban, határozott léptekkel indult a csónakház felé, a férje pedig követte. Aya utánuk sietett, elkapta a nő karját – egy fejjel magasabb volt a lánynál –, és maga felé fordította.

– Rettenetesen sajnálom, Mrs. Barley, ígérem, hogy méltó módon elbúcsúzhatnak majd Dominictól, de jelenleg várjuk az orvosszakértőt, addig nem engedhetem be önöket.

Azt elhallgatta, hogy egy gyilkossági helyszínre később sem mehetnek be.

A nő erősen ellenállt az ügynök szorításának, arcán az a fajta elszántság tükröződött, amivel kizárólag az anyákat ajándékozta meg a sors. A szikár férfi letaglózva állt mellette, mozdulatlanul. Aya megszólította:

– Mr. Barley, kérem. Később a kórházban láthatják a fiukat, de a nyomozás érdekében kérem, most segítsen nekem.

Rövid ideig farkasszemet néztek egymással. Úgy tűnt, a sokk a férfit is padlóra küldte, és képtelen gondolkodni vagy megmozdulni. Végül mégis megfogta a felesége vállát, és magához szorította. A nő férje zakójába temette az arcát, torkából félelmetes hörgés tört fel. Mr. Barley lassan, lépésenként húzta őt magával a kordon mögé. Ott zokogtak tovább megsemmisülve.

– Ügyeljen rá, hogy ne tudjanak bejönni az épületbe – szólt oda Aya a szalag mellett álldogáló járőrnek. – És keressen egy orvost. Ha ő szükségesnek találja, adjon valami nyugtatót a szülőknek. – Ezzel a lány visszament a csónakházba.

Ned az ajtóban várt rá.

– Ügyes voltál – dicsérte, és megszorította Aya kezét.

– Lehet ezt ügyesen csinálni?

– Te is tudod, hogy igen. És te nagyon jól csináltad. Pláne, hogy ez volt az első alkalmad.

Aya elhúzta a száját. Majd belehalt a Barley házaspár fájdalmába, de tudta, bármit is mond a két gyászoló szülőnek, az nem enyhíthet a fájdalmukon, kizárólag a beletörődés hoz némi megnyugvást – idővel. Eddig öt halálesetnél vett részt a nyomozásban; ugyan mindig a társa beszélt a hozzátartozókkal, ennek ellenére minden alkalom megrázta őt is. Mindössze tizennyolc hónapja dolgozott ügynökként, míg Steven tíz éve, de Aya látta a társán, hogy halálhírt közölni idővel sem lesz könnyebb.

– Megjött az orvos – közölte Ned.

Fiatal, szemüveges férfi cipelt be az ajtón két fekete bőröndszerűséget. Egy ősz hajú, ódivatú barna öltönyt viselő férfi követte őt. A doktor bemutatkozott mindenkinek, míg nyurga asszisztense kipakolta a szükséges eszközöket, közben számtalanszor megigazítva a horgas orrán csúszkáló szemüveget. A helyszínelő és az orvosszakértő nekiállt a vizsgálatnak, Aya a falat támasztva figyelte őket.

– A test hőmérséklete harminckét fok, a halál beállta után nagyjából óránként egy fokot esik, bár ez ilyen melegben lehet kevesebb is. Tehát négy, talán öt órája hunyt el – mondta az idős orvos a fényképezőgépet kattogtató Nednek. Ezután mindenki csendben végezte a dolgát. Összehangolt csapatmunkával is majdnem egész éjjel tartott a helyszínelés.

A kis Dominic holttestét órákkal később, alapos vizsgálat után egy hullazsákban vitték ki, és kattogó kamerák kereszttüzében szállították a patológiára.

Szeptember 10. kedd 07:00

A fájdalom élesen hasított Theo fejébe, amikor fel akart emelkedni a párnáról. Húsos ajkai összetapadtak a szomjúságtól, gyomra liftezve panaszkodott az éjjel ledöntött alkoholmennyiségére.

– Jó reggelt! – búgta fülébe egy hang jobbról.

A férfi vállalva a fájdalmat és a szédülést oldalra fordította a fejét. Egyenesen egy szikrázó barna szempárba nézett. Első gondolata az volt, hogy le fogják csukni, mert a lány szemmel láthatóan nem érte még el a nagykorúság küszöbét, de nem sok ideje maradt ezen aggódni, mert egy újabb hang csendült fel, ezúttal az ágy végéből érkeztek a szavak:

– Reggelt!

Újabb fejemelés, újabb fájdalom, szédülés, majd egy újabb sokk, mivel a kis vörös, aki a lába mellett hevert, cicásan nyújtózkodva emelkedett fel a térdére. Arcbőre makulátlanul ragyogott a reggeli fényben, beletúrt a hajába, mire az kócos, nagy hullámokban hullott az arcába és a vállára. Bájos volt, egy valódi szépség, aki ártatlannak és szemtelenül fiatalnak tűnt.

– Van valami kaja? – nyafogta.

– Semmi. Öltözzetek fel, és lépjetek le gyorsan. A nagybátyám biztosan felkelt már, nagyon morcos lesz, ha itt talál benneteket – hazudta Theo csukott szemmel.

– Te a nagybácsiddal élsz? – kuncogott a barna szemű.

A két lány kelletlenül tápászkodott fel, mozdulataikból ítélve ők sem szomjaztak az éjjel. Duzzogva tettek pár megjegyzést, de a férfi megkönnyebbülve vette tudomásul, hogy szót fogadnak. Miközben sután próbálták magukra ráncigálni falatnyi koktélruhájukat és nyaktörően magas sarkú szandáljukat, Theo haverja, Doug jelent meg a fürdőszobaajtóban. Göndör, sötét haján apró cseppekben csillogott a víz, izmos testét semmi sem fedte. Haját törölgetve lépett be a szobába, kivillantotta fehér fogsorát, világosbarna szemében huncut szikrák táncoltak. Theo meglepve fordult oldalra. Felült, de annyira szédült, hogy inkább becsukta a szemét, és visszafeküdt.

– Ez egyre jobb lesz, még te is itt vagy? – kérdezte Theo.

Doug elégedetten vigyorogva szelte át a szobát, megragadta a vörös lány vékony derekát, és a torkáig dugta a nyelvét. Theo gyomra a két összecsimpaszkodó, meztelen test látványától felfordult, amin az sem segített, hogy a szoba bűzlött a szex, az alkohol és az izzadság szagának keverékétől. Hányingere támadt, nagyokat nyelve próbálta elűzni a késztetést.

– Lenne kedves mindenki eltakarodni? – nyögte halkan.

A két lány másodperceken belül befejezte az öltözködést, és elhagyta a hálószobát, azonban Doug ráérősen törölközött, ezután magára rángatta az előző este viselt ruháit.

– Ezért kár volt megfürödnöd – mormolta Theo.

Újra lehunyta a szemét.

– Megbeszélésem lesz.

– Az öltönyöd bűzlik a cigitől, a női parfümtől és a piától. Nem értem, hogyan lehetsz te az iroda egyik legsikeresebb ügyvédje.

– Tudás és képesség, barátocskám. Szarul nézel ki, jól vagy?

– Mondd, hogy a lányok nagykorúak!

– Persze – felelte a férfi vigyorogva. – Tegnap ünnepelték a főiskolai abszolválásukat, nem emlékszel? Huszonegy mindkettő.

– Basszus. Öregszem, nem bírom már ezeket az éjszakákat, de arra azért jól emlékszem, hogy megint én nyertem.

Doug morogva csapott le az asztalra tíz dollárt, a megszokott összeget, amiben minden csajozós estén fogadtak. A fogadás tárgya sosem változott: ki szedi fel előbb a kiszemelt lányt.

– Mindkét pipi olyan áhítattal lovagolt rajtad, mintha valami guru lennél, Theo. Nem értem a varázserőd titkát, nyomikám. Amúgy meg csak harmincévesek vagyunk, okosak, sikeresek és kibaszott jóképűek, nem vagyunk öregek semmihez, pláne ahhoz nem, ami az éjjel történt.

Theo nagy nehezen felült, lepillantott az ágy mellé; megkönnyebbült, amikor meglátta a négy használt óvszert a földön. Legalább annyi eszük volt, hogy védekezzenek. Felemelte az éjjeliszekrényen álló pohár vizet, és kiitta.

– Nyisd ki az ablakot, utána tűnés, Doug! Aludni akarok.

***

Visszaaludt; délután egy órát mutatott a vekker, amikor végül felkelt. A konyhában csalódottan bámulta az üres kenyértartót; kínzó fejfájása ugyan csillapodott, helyette viszont maró éhség emésztette a gyomrát.

– Cher, hozd ide a telefonomat!

A gondosan megnyírt óriásuszkár azonnal felugrott a lába mellől, és végigloholt a folyosón, úgy tűnt, éppen erre a feladatra várt. A szobában rögvest az éjjeliszekrényhez szaladt, és óvatosan a szájába vette a mobiltelefont, majd máris futott vissza a gazdájához.

– Jó kutya vagy.

Cher mosolygott Theo dicsérete hallatán, fekete göndör fejecskéjét büszkén tartotta a férfi tenyeréhez. Theo a kutya puha bundáját cirógatta, miközben a nagybátyját hívta.

– Nincs itthon kenyér – szólt bele a telefonba.

– Tudom, egy perc és otthon vagyok, vettem csirkét meg salátát ebédre. A másnapos gyomornak fehérjére van szüksége – jelentette ki bölcsen a férfi, ezzel egyidőben Theo meghallotta, ahogy az öreg Mustang köhögve mássza meg a felhajtót, majd egy jó nagy pukkanás után leáll. Theo meglepetten szólt bele a telefonba:

– Miért veszed fel parkolás közben, és mikor cseréled le végre azt a tragacsot?

– Mindig felveszem, ha te hívsz, és nincsen semmi baja az én kicsikémnek, életem végéig kitart mellettem Gwendoline.

Öblös kacagással bontotta a vonalat, amit Theo már élőben is tisztán hallott az udvarról. Nevetségesnek tartotta, hogy nagybátyja Gwendoline-nak nevezi a több mint húsz éves autót.

Barry bácsikája a következő másodpercben bevágta a ház hátsó ajtaját. A szálfaegyenes tartású, hatvanöt év körüli férfi rendkívül fitt és jó kiállású volt, lendületes léptekkel vágott át a konyhán két zacskóval a kezében. Kifejezetten magas testén egyetlen gramm felesleg sem volt, noha napbarnított arcát díszítette néhány mélyebb ránc, és félhosszú haja fehér volt, mint a frissen hullott hó, kifejező, vidám kék szeme fiatalossá varázsolta az ábrázatát.

Barry kipakolt, és megterített kettejüknek, éhesen vetették rá magukat a sült csirkére és a káposztasalátára. Jó ideig néma csend honolt a tágas étkezőben.

– Mikor mentek el a többiek? – szólalt meg Barry közönyös hangon.

– Nem tudom – köhögött zavarában Theo.

– Egy rendes és kedves lány kellene már neked, Theo, aki nem iszkol el kora reggel. Meg a szoknyapecér haverodnak is.

– A rendes lányoknak nem mi vagyunk a zsánere, Barry bácsi.

Az öreg ujjaival végigszántott a haján, hogy megregulázza arcába hulló tincseit, tengerkék szeme gyengéd pillantásokat küldött az unokaöccse felé.

– Badarság! Ha az egyik nő végre a szívedig férkőzik majd, nem csak a töködig, teljesen másként fogsz gondolkodni. Az én Barbarámmal együtt eltöltött szép éveket nem adnám a világ összes szoknyájáért sem.

– Hálás lennék, ha nem mondanád ezt el minden nap – morogta Theo. – És köszi az ebédet.

Kirakta a csontot Cher tányérjába, majd a dolgozószobája felé indult. Minden alkalommal egyre jobban zavarta a nagybátyja hegyi beszéde, a számítógép előtt ülve azonban megfeledkezett minderről; egy perc sem telt el, és máris csupán az a cél lebegett a szeme előtt, hogy a brókeriroda biztonsági rendszerét feltörve bejusson az adminisztrációjukba. Szélsebesen kattogott a billentyűzet, Theo minden idegszálával koncentrált. Időnként arrébb gurult, és egy másik billentyűzeten folytatta a munkát. Mindössze egy óra kellett hozzá, hogy a New York-i székhelyű Patrol&Roy pénzügyi vállalat felhő alapú rendszerében találja magát. Letöltötte tíz, találomra kiválasztott ügyfél teljes aktáját, és széles vigyorral az arcán dőlt hátra. Annyira nevetségesen könnyű hackelési feladat volt, miután előző nap felhívta a cég amatőr rendszergazdáját, aki pár hazugság után kiadott neki néhány kulcsfontosságú infót, szinte szégyellte elfogadni a halom pénzt, amit előre kialkudott a munkáért.

– Hozz egy kólát, Cher! – kiáltotta vidáman, az óriás uszkár pedig azonnal rohant a dolgára.

Szeptember 11. szerda 03:00

A St. James kórházban néma csend honolt, az intenzív osztályon is nyugalom uralkodott, egyetlen beteget sem vittek fel éjfél óta.

Aya cipőjének kopogása hajnali háromkor bántóan hangosnak hatott az üres és tágas térben. A folyosón egyetlen fehér köpenyes fiatal nő ült a pult mögött, mellette több monitor csipogott különböző színekben villózva; eltérő értékeket mutattak. Ezen a részlegen a szobákat üveg választotta el a folyosótól, a modern, minden szükséges eszközzel felszerelt ágyakon egytől egyig eszméletlen, gépekkel körülvett betegek feküdtek. Aya megszólította a fáradtságtól fátyolos tekintetű rezidenst, felmutatva az igazolványát.

– Nathan Crownhoz jöttem.

A lány zavartan fogott össze két aktát.

– Beszélni szeretnék a szülőkkel és az orvosával – noszogatta finoman Aya.

– A kezelőorvosa már elment, csak az ügyeletes van bent, de őt lehívták a sürgősségire. A szülei viszont itt vannak a szobájában… jöjjön, odakísérem.

– Hogy van a kisfiú?

– Nem túl jól – felelte, miközben kilépett a pult mögül. – Kómában van, még nem lehet megmondani, milyen károsodás érte a légzésleállás miatt. A vérvizsgálat GHB-t mutatott ki a szervezetében. Nathan alig negyven kiló, a becslések szerint egy százkilós felnőtt férfinak is elegendő lett volna az adag, ami gyomrába került. Ugyan a GHB különösen hamar lebomlik az emberi szervezetben, mégis kimutatható volt, ami azt jelenti, hogy nem sokkal korábban fogyasztotta el.

Aya értetlenül ingatta a fejét.

– Még valami?

– Némi alkoholt is ivott. A GHB alkohollal keveredve különösen veszélyes, ilyen esetekben gyakori a légzésleállás, szívleállás vagy kóma.

– A fiúk esetében ez meg is történt – morogta Aya.

– Igen, de Nathan szerencsésebb volt – sóhajtott a rezidens.

Minden bizonnyal az ő hányadékát találták meg a csónakházban – gondolta Aya. Az mentette meg Nathan életét, hogy valamennyit kihányt az anyagból.

Egy üvegfallal és önműködő üvegajtóval ellátott kórteremhez mentek. Az ágy középen állt, mellette két széken ültek a szülők. Az apuka megtörten nézett az ágyban fekvő, látszólag békésen alvó fiúra, az anyuka pedig az ágyra borulva aludt. Vörös haja könnyáztatta arcához tapadt, bőre hófehéren csillogott a kékes, éjjeli fényben. A férfi észlelte a látogatókat, kifejezéstelen tekintettel nézett fel rájuk. Aya elborzadt, annyi fájdalom és gyötrelem tükröződött az arcán. Intett Mr. Crownnak, hogy menjen ki hozzá.

A fiatal rezidens kíváncsian állt félre az ajtó mellett, és elhúzta a száját, amikor Aya a recepciós pult felé biccentve elküldte.

– Jó estét! – köszönt a férfi kásás hangon. Alighanem fogalma sem volt arról, hogy lassan inkább reggelre járt az idő.

– Beszélhetnénk most, Mr. Crown?

– Igen.

– Igyunk egy kávét, láttam a liftnél automatát.

Szó nélkül indultak el a folyosó vége felé. A férfi mozgása darabos volt, húsz évet öregedett egyetlen éjszaka alatt.

Aya bedobta az első érmét, a gép hangos pufogással kelt életre, majd kiengedte az első adag feketét, amit a lány Mr. Crown kezébe nyomott.

– Üljünk le – javasolta, miután a második kávé is elkészült. Attól tartott, ha sokáig rostokolnak az automata előtt, a férfi összeesik.

Talált egy padot a kávégép szomszédságában, előtte az egész falat kitöltő ablak kilátást biztosított a kórház bejáratát körülölelő átriumra, amelynek közepét hatalmas pálma díszítette, körülötte a modern formatervezésű fotelek és padok fehér és acél színben játszottak a megnyugtató éjjeli megvilágításban. A lenti recepciós pultnál két ember álldogált, ezen kívül teljes békesség honolt az épületben.