Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

BEVEZETÉS

A) ONTOGENETIKAI RÉSZ

I. AZ EROTIZMUSOK AMFIMIXISE AZ EJAKULÁCIÓS FOLYAMATBAN

II. A PÁROSODÁS AKTUSA, MINT AMFIMIKTIKUS FOLYAMAT

III. AZ EROTIKUS VALÓSÁGÉRZÉK FEJLŐDÉSFOKAI

IV. A NEMI AKTUS EGYES MOZZANATAINAK ÉRTELMEZÉSE

V. AZ EGYÉNI NEMI FUNKCIÓ

B) FILOGENETIKAI RÉSZ

VI. A FILOGENETIKAI PÁRHUZAM

VII. ADATOK A „TALASSZÁLIS REGRESSZIÓ”-HOZ

VIII. PÁROSODÁS ÉS MEGTERMÉKENYÍTÉS

C) FÜGGELÉK

IX. KOITUSZ ÉS ALVÁS

X. BIOANALITIKAI KÖVETKEZTETÉSEK

MAGYARÁZÓ SZÓTÁR

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ferenczi Sándor

KATASZTRÓFÁK
A NEMI MŰKÖDÉS FEJLŐDÉSÉBEN

PSZICHOANALITIKAI TANULMÁNY

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-836-6 EPUB
ISBN 978-963-559-837-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1928
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ferenczi Sándor (1873 – 1933)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

1914 őszén a háború elvont rendes analitikus munkámtól és egy kis helyőrségbe száműzött, ahol a huszárezrednél teljesített orvosfőnöki elfoglaltságom nem elégíthette ki szokássá vált munkakedvemet. Szabad óráimat Freud „Három értekezés a szexualitás elméletéről" szóló munkájának magyarra fordításával töltöttem, aminek szinte elmaradhatatlan következménye volt, hogy e munka által felkeltett gondolataimat tovább szőjem és ötletszerűen bár, de fel is jegyezzem. Ezek az ötletek a párosodás közelebbi magyarázata köré csoportosultak, melyet Freud értekezéseiben az egész nemi fejlődés befejező fázisaként ír ugyan le, de amelynek kialakulásával behatóbban nem foglalkozik. Ezek az ötletek lassanként egy ontogenetikai és filogenetikai elméletté kristályosodtak ki, melyet módomban volt Freud professzornak, mikor katonai állomásomon (Pápán) meglátogatott, előadni. Ezt az előadást megismételtem néhány barátunk jelenlétében Bécsben (1919). Mindkét alkalommal arra buzdítottak, hogy tegyem közzé. Ennek a felszólításnak sokáig nem tettem eleget, és erre, a belső ellentálláson kívül, melyet a tárgy természete magyarázhat, objektív okaim is voltak. Természettudományi ismereteim semmiben sem haladták meg az olyan orvos képzettségét, aki, bár annak idején előszeretettel és szorgalommal tanulmányozta a biológiát is, mégis közel húsz éve nem foglalkozott vele behatóbban. Márpedig ebben a teóriában nagy fontosságú, a tudományos vita központjában álló természettudományi tényekről van szó. Csupán Hesso és Doflein szép állatkönyve, Lamarck, Darwin, Haeckel, Bölsche, Lloyd Morgan, Godlewsky és Hertwig egy-egy munkája állt rendelkezésemre, ellenben a modern, különösen a fejlődésmechanikával foglalkozó biológiai művek legnagyobbrészt hozzáférhetetlenek voltak számomra.[1]

Genitálteoretikus spekulációim közben olyan folyamatokat, melyeknek ismeretét a pszichoanalízisnek köszönhettem, aggály nélkül alkalmaztam állatok, szervek, szervrészletek, szövetelemek működésének magyarázatára és bár ezen átvitel segítségével új szempontokra tettem szert, mégis a ,,pszichomorfizmus“ bűnébe estem, ami, mint a munkamód módszertani túlzása, bántotta tudományos lelkiismeretemet, ötleteim másrészt arra is késztettek, hogy tudományos állatmegfigyeléseket, az embriológia tényeit stb. használjam fel lelkiállapotok, pl. a közösülés, az alvás alatti lelkiállapot, stb. megmagyarázására. Akkori meggyőződésem szerint ez is megengedhetetlen volt; hiszen az iskolában arra tanítottak, hogy a természettudomány és a szellemi tudományok nézőpontjai szigorúan különválasztandók. Az. hogy ezt a szabályt nem tartottam be, volt egyike azoknak az okoknak, amelyek visszatartottak a genitálteória közreadásától.

De miközben Freud „Három értekezésébe" elmélyedtem, rendkívül nagy benyomást tett rám az a tény, hogy ő tapasztalatokat, melyeket a pszichoneurózisok kezelésénél, tehát lelki oldalról gyűjtött, oly módon tudott értékesíteni, hogy segítségükkel a biológiának egy tekintélyes részét, a nemi fejlődésről szóló tant, új alapokra fektethette. A magyar fordításhoz írt előszóban ezt már méltattam is, mint jelentős haladást a tudományos módszertan terén, mint újjáéledését, egy, bár már nem antropomorf animizmusnak.[2]

Idővel aztán még meg is erősödött bennem az a meggyőződés, hogy természettudományi fogalmak alkalmazása a lélektanra és lélektani fogalmak bevitele a természettudományokba elkerülhetetlen és rendkívül termékenyítő is lehet. Amíg csupán leírni akarunk valamit, addig beérhetjük a folyamat egyes részeinek pontos egybeállításával és így könnyen ragaszkodhatunk az illető tudományos területhez. De ha a leíráson felül valamely történés értelméről is óhajtunk valamit mondani, önkénytelenül is valamely lényegileg idegen területen keressük az analógiákat. A fizikus a saját tudományának területén lezajló folyamatokat csak úgy tudja velünk megértetni, ha őket „erőkkel", „vonzással", „taszítással", „ellenállással", „tehetetlenséggel" stb., tehát csupa olyan dologgal, melyekről csak a lelki oldalról bírunk tudomással. Azonban Freud is kénytelen volt a lelki működés leírására térbeli, erőműtani és erőgazdasági, tehát tisztára fizikai fogalmakat használni, máskép nem tudta végső magyarázatukat megközelíteni. Be kellett végül látnom, hogy nincs miért restelleni ezt a kölcsönös analogizálást, sőt, hogy tudatosan is alkalmazhatjuk azt, mint elkerülhetetlen és nagyon hasznos módszert. Ezt a munkamódot, melyet utrakvisztikusnak neveztem el, későbbi munkáimban már habozás nélkül mertem ajánlani és annak a reményemnek adtam kifejezést, hogy általa olyan tudományos kérdésekre is fogunk feletet kapni, melyekkel eddig egészen tehetetlenül álltunk szemben.

Ha azonban az eddig megvetett analógiák használatát megengedjük, akkor természetesen minél távolabbi területről kell őket hoznunk. Analógiák, melyek rokon területről származnak, tautológiákként hatnak és mint olyanoknak, nincs meggyőző erejük. Tudományos meghatározásokban, melyek nemcsak elemző, hanem szintetikus igazságok akarnak lenni, nem szabad az alanynak az állítmányban megismétlődnie; ez minden meghatározás ismert alapszabálya. Vagy, hogy egy hasonlattal éljünk: anyagokat rendszerint más természetű anyagokkal szoktunk mérni. Így önkéntelenül jutunk el egész odáig, hogy az anyagot az anyagtalannal mérjük és viszont.

Ennek a megismerésnek legszabatosabb fogalmazása az, hogy minden fizikai és fiziológiai kérdés végül egy metafizikai (lélektani) és minden lélektani kérdés metapszichológiai (fizikális) magyarázatra is szorul.

Ez a belátás felbátorított és miután az eredmények, melyekhez ennek a módszernek a segítségével eljutottam, mások másirányú vizsgálódásaiban is váratlan megerősítést nyertek, elhatároztam, hogy nyilvánosságra hozom őket.

Klobenstein am Ritten 1923.

A fentiekben a német kiadás előszavát ismétlem meg, mely 1924-ben, mint az „Internationale Psychoanalytische Bibliothek“ XV. kötete látott napvilágot. A magyar fordításért jeles tanítványomnak, Kovács Frigyesnének tartozom köszönettel, egy másik tanítványomnak, dr. Bálint Mihálynak pedig azért, hogy a könyvet a modern biológus szemüvegén is átnézve, egy-két lapsusra, amely az eredetibe becsúszott, figyelmeztetett.

Budapest, 1928.

Ferenczi Sándor

[1] Hasonló okokbül kellett a nemi működések vizsgálatánál a gerincesekre szorítkoznom és mellőznöm a különben oly érdekfeszítő viszonyok tanulmányozását a rovaroknál. Nem térhettem ki a növények nemi életére sem.

[2] Ez az előszó az Intern. Zeitschrift für Psychoanalyse-ben (1915) a következő címen jelent meg: „Die wissenschaftliche Bedeutung von Freuds „Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie”.

A)
ONTOGENETIKAI RÉSZ

I. AZ EROTIZMUSOK AMFIMIXISE
AZ EJAKULÁCIÓS FOLYAMATBAN[1]

A pszichoanalízisre hárult az a feladat, hogy elővegye a szexualitás problémáit, amelyek évszázadokon át porosodtak a tudomány méregszekrényében. Ámde némi, és talán törvényszerű sorrend már a megoldandó feladatok kiválogatásában is felismerhető. A legszabadabb gondolkozású ember is fennakad a gyermek felvilágosításakor annál a kérdésnél, hogyan kerül a magzat az anyába. Így az analízis is aránytalanul többet foglalkozott eddig egyrészt a terhességgel és szüléssel, másrészt a párosodási előkészítő aktusokkal és a perverziókkal, mint magukkal a párosodás közben végbemenő folyamatokkal és azok jelentőségével. Meg kell vallanom, hogy a gondolatok, melyeket most, legalább nagy vonásokban közölni óhajtok, több, mint kilenc éve hevernek fiókomban és felteszem, hogy a habozás, mely a közlésüktől (vagy ha úgy akarják: világra hozásuktól) visszatartott, nemcsak tárgyi okokból, hanem ellentállásokból is származott.

Megfontolásaim alapját impotens férfiak analízise közben tett bizonyos megfigyelések alkották. Ez már eleve biztatóan hangzik; hiszen tudjuk, mily gyakran képesít épen a kóros állapot okozta torzítás arra, hogy valamely fiziológiai vagy pszichológiai folyamat egyes, rendszerint lappangó tényezőjét leleplezzük és ily módon végül eljussunk a normális folyamat megértéséhez. Abraham, a „pregenitális organizációk” buzgó kutatója, a túl- gyors magömlést, az „ejaculatio praecoxot" a genitalitásnak az uretrálerotikával való túl- szoros kapcsolatára vezette vissza. E bajban szenvedők ondójukkal ép oly gondtalanul bánnak, mintha az csupán vizelet, tehát a szervezet egy értéktelen váladéka volna. Ezt a sorozatot kiegészíthetem számos olyan esettel, melyben ellenkezőleg a betegek túlzott módon fösvénykedtek ondójukkal, úgy, hogy tulajdonképen csak „impotentia ejaculandi”-ban szenvedtek, azaz csak az ondó kilövellésére voltak képtelenek, egyébként csorbítatlan erekció (és immissio) mellett. Ezeknek a betegeknek tudattalan, részben tudatos képzeletvilágában is igen fontos szerepet játszik a közösülési folyamat azonosítása a székelési aktussal. (A vagina azonosítása a klozetnyilással, az ondóé a béltartalommal stb.) Ezek a betegek azt az önfejűséget és dacot, mellyel gyermekkorukban a kultúra követelményeinek kényszere ellen védekeztek, gyakran a közösülési aktusra is átviszik: impotensek, ha a nő kívánja a koituszt; csak akkor támad erekciójuk, ha az aktus kivitele valami oknál fogva tiltott vagy nem illő (pl. a nő menstruációjánál); gyűlölet- és dühkitörésekét produkálnak, vagy lehűlnek, ha közben a nő a legjelentéktelenebb aprósággal zavarja őket. Közelfekvő volt az a feltevés, hogy ezeknek a betegeknek anális organizációja épen olyan szoros kapcsolatban van a párosodási aktussal, mint ahogyan ezt Abraham az ejaculatio praecox-nál az uretralitással való kapcsolatra vonatkozólag állapította meg, más szóval: fel kellett tételeznünk, hogy a férfiak impotenciájának van egy külön anális technikája is.

Különben is feltűnt nekem, hogy a párosodásnak székelés okozta kisebb zavarai egyébként sem ritkák. Sok férfi kénytelen a koitusz előtt székelni; súlyos, ideges bélzavarok eltűnhetnek, ha a nemiség pszichikus gátlásai analízisben megoldódnak. Ismeretes az a makacs székrekedés, mely túlságba vitt maszturbáció és ondóprédálás következtében lép fel. Az általam leírt „jellemregressziók” közül érdemes felemlíteni az olyan eseteket is, amikor a különben bőkezű férfiak épen nejükkel szemben kicsinyesek, sőt túlzottan fösvények.

Félreértések elkerülése végett már itt megjegyzem, hogy úgy az anális, mint az uretrális impotencia pszichoanalitikus gyógyításánál a megbetegedés lelki okait nem kellett olyan mélyen a biológiában keresnünk, hanem mint minden indulatáttételes neurózisnál, az Oidipusz - és a vele összefüggő kasztrációs komplexumban. Az impotenciának anális és uretrális szempontból való fentemlített felosztása, csak mint spekulatív melléktermék adódott, mely alkalmas arra, hogy megmutassa azokat az utakat, amelyeken a lelki indíték regresszív módon kikényszeríti a tünet megnyilvánulását. Azt is meg kell jegyeznünk, hogy a két impotencia-mechanizmus szinte sohasem figyelhető meg különállóan, hanem tapasztalásunk szerint gyakori eset, hogy ejaculatio praecoxban tehát uretrális jellegű impotenciában szenvedő egyén az analízis folyamán elnyeri az erekcióra és immisszióra való képességet, amellett azonban a potestas ejaculandit átmenetileg elveszti, azaz aspermatikussá válik. Az eredetileg uretrális típusú impotencia így a kúra folyamán anális típusúvá változik. Ennek a következménye látszólagos potencia-növekedés, mely azonban egyedül a nő számára hoz kielégülést. Csak az analízis továbbfolytatása és befejezése tudja mintegy kiegyenlíteni a két ellentétes beidegzés! módot és helyreállítani a teljes potenciát.

Ezek a megfigyelések azt sejtetik velem, hogy normális ejakulációs folyamat létrejöttéhez elengedhetetlen az anális és uretrális innervációk célszerű egybekapcsolódása és hogy ezek rendszerint talán csak azért felismerhetetlenek, mert kölcsönösen elfödik egymást, míg ejaculatio praecoxnál az uretrális, ejaculatio retardatánál pedig az anális komponens egymagában nyilvánul meg.

A nemi aktus mikéntjének egyszerű átgondolása az immissio penistől az ejakulációig, úgy látszik, támogatja ezt a feltevést. A párosodás befejezése, az ondó kiömlése, kétségtelenül uretrális folyamat: nemcsak a kivezetőcsatorna közös a vizeletével, hanem itt is, ott is, nyomásnövekedés fecskendezi ki a folyadékot. Ezzel szemben a frikció alatt, úgy látszik, gátló, minden valószínűség szerint szfinkter-befolyások érvényesülnek, melyeknek célszerűtlen elhatalmasodása okozhatja éppen az ejakuláció teljes elmaradását. De minden amellett szól, hogy az uretrális (ejakulációs) tendencia már eleve, az egész frikció alatt működésben van, hogy tehát folytonos harc folyik a kiürülési és megtartási irányzat között, melyből végül is az uretrális kerül ki győztesen. A beidegzés e kétirányúsága tükröződhet a frikció aktusának kétirányúságában: a meg-megismétlődő behatolás, majd visszahúzódás az ejakulációra törekvésnek, illetőleg az újra meg újra érvényesülő gátlásnak felelne meg. Természetesen fontosságot kell tulajdonítanunk a hosszabb ideig tartó dörzsölésnél beálló ingerfokozódásnak is és fel kell tételeznünk, hogy az ingernek bizonyos mértéken túl való fokozása gyűri le végül a szfinktergörcsöt.

Ez a feltevés igen bonyolult, finoman összehangolt együttműködésre utal, melynek megzavarása által következnének be azok az ataktikus, mint szinte kilengő inhervációs módok, amelyeket, mint időelőtti és gátolt ondókiömlést ismerünk. Szembeötlő bizonyos hasonlóság az ejakuláció fentemlített rendellenességei és a dadogás néven ismert beszédzavar között. A normális beszéd a magánhangzók és mássalhangzók képzéséhez szükséges beidegzések célszerű koordinálása által válik lehetővé. Ha a beszéd időnkint a magánhangzók meggátolhatatlan ismétlése, vagy mássalhangzók kiejtésekor beálló görcs folytán lehetetlenné válik, akkor a dadogásnak az a fajtája következik be, amit speciálisták magán-, illetve mássalhangzó-dadogásnak neveznek. Nem nehéz kitalálni, hogy a hangzóképzéshez szükséges innervációkat az uretralitással, a hangzóknak mássalhangzó-zörejektől való megszakításait pedig, melyek sokban hasonlítanak bizonyos szfinkter-hatásokboz, az anális gátlással szeretném összehasonlítani, fis ez talán nem puszta hasonlat, hanem a két kóros állapot mélyebb rokonságára is utal; bizonyítja ezt az a különös körülmény, hogy a dadogók említett innervációs zavarait a pszichoanalízis segítségével valóban análerotikus, illetőleg uretrál-erotikus forrásokra kellett visszavezetni. Szóval szerintem az ejakulációs zavarok kórélettani mechanizmusa tulajdonképen afféle genitális dadogás.

Utalnom kell e helyen arra az embriológiai tényre, hogy a pénisz, melyen a párosodás utolsó aktusa, a magkiömlés játszódik le, már ab origine alkalmas arra, hogy anális és uretrális tendenciákat egyesítsen, hiszen a pénisz - az egyéni fejlődéstörténet ez igen késői szerzeménye - a bélből, alacsonyabbrendű emlősöknél az urogenitális kloakából nő ki.

E fiziológiai kitérő után térjünk vissza jól megalapozott pszichoanalitikai ismereteinkhez és igyekezzünk a leírt tényállást összefüggésbe hozni Freud szexuálelméletével.

Az egyén nemi fejlődése Freud „Három értekezésbe szerint abban csúcsosodik ki, hogy a korábban működött autoerotizmusokat (az úgynevezett erogén zónák ingerületeit) és az addigi szexuális organizációkat a genitális zóna elsőbbsége váltja fel. A túlhaladott erotizmusok és organizációs fokok a végleges genitál-organizációban csak mint az „előkéj" mechanizmusai maradnak fenn. Itt fel kell vetnünk azt a kérdést: nem képesít-e minket az ejakulációs folyamat fent megkísérelt szétbontása arra, hogy felfedjük, ha csak részben is, azokat a finomabb folyamatokat, melyek a genitále vezetőszerepének felépítésében közrejátszanak. Amit ugyanis élettani műszóval az anális és uretrális beidegzés koordinációjának neveztem, az a szexuális teória szókincsével úgy is leírható, mint anális és uretrális erotizmusok genitális erotizmussá való egyesítése. Ezt az új felfogást szeretném külön megjelöléssel kiemelni. Nevezzük két vagy több erotizmusnak egy magasabb egységbe való egyesítését az erotizmusok vagy a részletösztönök amfimixisének.

Ezeket a pszichoanalitikus genitálteóriához vezető első lépéseket máris vitássá teszi két ellenvetés. Az egyik onnan származik, hogy az élettan nem ad módot arra, hogy egy ilyen amfimixis létrejöttének körülményeiről fogalmat alkothassunk magunknak. Vajon a beidegzés módját kölcsönözte-e egy vagy akár két szervtől egy harmadik, avagy vegyi folyamatokról van-e szó, az endokrin elválasztódási termékek felgyülemlésének példájára, melyek kölcsönösen segítik vagy gátolják egymást? E tekintetben cl kell ismernünk teljes tudatlanságunkat. De ha csak ez volna a nehézség, efelől még bátran megmaradhatnánk értelmezési kísérletünk mellett. Hiszen valamely folyamat értelmezése lehet helyes és az analitikus szempontjából bevilágító, anélkül, hogy a folyamat élettani oldala ez idő szerint teljesen érthető volna. Freud egész szexuálteóriája pszichoanalitikus teória, melynek biológiai megerősítését a biológusoknak utólag kell meghozniuk.

Sokkal komolyabban hangzik azonban egy metapszichológiai ellenvetés az amfimixis elméletével szemben, mert ez a pszichoanalízis legsajátabb területéről származik. A metapszichológia eleddig energiával telített és energiájuktól megfosztott mechanizmusok feltételezésével dolgozott. A lefolyásmódok különbségének okát a mechanizmusok különbözőségében látta és az energiának csak a mennyiségét vette számításba, a minőségét nem. A lelket mindeddig egyazon energiával dolgozó sokféle mechanizmusok összességének tekintettük, oly formán, hogy az energia mennyisége eltolódhat ugyan egyik rendszerről a másikra, de kvalitások eltolódásáról általában, vagy pláne az energiáknak épen az amfimixis-teóriától megkövetelt alapvető kvalitásdifferenciáiról sohasem beszéltünk határozottan. Figyelmesebb szemlélődés azonban rávezet arra, hogy effajta elképzelés hallgatólag ott rejtőzött némely analitikus felfogásunk mélyén. Elsősorban a hisztériás konverziós és materializációs jelenségekre gondolok. Az utóbbiakat úgy fogtam fel, mint „heterotóp genitális működést“, korábbi autoerotizmusok regresszív genitalizálását, másszóval, mint olyan folyamatokat, amelyeknél tipikusán genitális erotizmusok: erektilitás, frikciós és ejakulációs tendencia, tehát egy qualitative jók ismert szindróma, áttevődik a genitáliákról más, „ártatlanabb" testrészekre. Ez az „eltolás alulról felfelé" azonban valószínűleg nem egyéb, mint megfordítása az erotizmusok amfimiktikus lefelévándorlásának a genitáléhoz; hisz éppen ezáltal jön létre a fentebb kifejtett teória szerint a genitális zóna, elsőbbsége. Ne bátortalanítson el tehát minket az amfimixis tannal szemben felhozható metapszichológiai ellenvetés sem; sőt kérdés, nem kell-e majd felcserélnünk az egyszerűsége miatt bizonyára vonzó feltevést - mely szerint sokféle mechanizmus van, de csak egyetlen energia - az energiaformák sokféleségének gondolatával? Ezt egyébként már önkéntelenül meg is tettük, amikor a lelki mechanizmusokat úgy képzeltük el, hogy azokat egyszer én-, máskor pedig szexuális tendenciák tartják megszállva.