– részlet –

A kötet megjelenését támogatta a

és a Magyar Kultúráért Alapítvány

Kiadta a Cerkabella Könyvkiadó
Szentendrén 2024-ben.

© Bernáth Zsolt
© Cerkabella Könyvkiadó
A Cerkabella Könyvkiadó a Móra Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Szerkesztette: Lovász Andrea
Borítókép és illusztrációk: Sajó Szabolcs
Borító: Varga Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978 615 663 052 0

www.cerkabella.hu

Édesapám,
Bernáth Márton emlékének
ajánlom ezt a könyvet

1. fejezet,

amelyben megérkezünk a kísértetek városába

Körülbelül a hatodik plakátnál pöccenek be. Mellettem ülő nőnemű rokonom, akivel génkészlete felében osztozom, kérdőn néz rám. Ismer.

– Hm?

– Ezt nem hiszem el – közlöm.

– Mit is?

– Ezek képtelenek értelmezni egy történetet anélkül, hogy ne kornyikálnának benne Disney-figurák?

Anya mélyet sóhajt. A busz egy újabb plakát mellett suhan el, amely a Dr. Jekyll és Mr. Hyde musicalt hirdeti. Musical!

– Arra célzol, hogy manapság a klasszikus történetek nagy része zenés-táncos feldolgozásban jut el a fiatalabb közönséghez? És ez miért zavarja az önjelölt kritikus kisasszonyt?

Morgok, mint egy bekerített pitbull. Anya meg sem próbál lecsillapítani. Érthető, végül is színházban dolgozik, meg kell védenie a mundér becsületét. Főleg, hogy azért vagyunk most úton, mert anya háziszínházának döntéshozói a fejükbe vették, hogy színpadra viszik Oscar Wilde A canterville-i kísértet című könyvét.

Angliában járunk, Leeds városában. Buszon zötykölődünk a reptérről a belvárosi vasútállomás felé. A célunk York. Arról híres, hogy a halálra rémült vagy épp angolosan rezignált szemtanúk onnan jelentették a legtöbb kísértetet a világon. Mivel anya kulcsszerepet tölt be az említett színházi darab megvalósításában, úgy döntött, az egyik legszellemjártabb helyen tanulmányozza a témát. Magam csupán a duzzogó utastárs szerepét töltöm be. Bár anya vígan elvan a társaságom nélkül is (talán túlzottan is vígan), okult az elmúlt két nyári szünet tapasztalataiból, és idén semmi pénzért nem bízott volna apa felügyeletére.

– Leszállunk – érkezik az ellentmondást nem tűrő parancs. Mire lecincáljuk terjedelmes bőröndjeinket a buszról, nyolc napon túl gyógyuló, kék-zöld árnyalatú sérüléseket okozunk az utunkból eltisztulni nem szándékozó kedves utastársainknak. Majd szusszanunk egyet.

A City téren vagyunk, a város City Centernek nevezett részén – árulja el egy mutatós tábla. Tájékoztat továbbá arról, hogy merre található a buszpályaudvar, a South Bank és a Trinity Leeds Victoria, bármi legyen is az. Előttünk valami kupolás templomszerűség tornyosul, mögötte egy pláza vagy ilyesmi, üvegből. A vasútállomásnak nyoma sincs.

Google a barátod, mondhatná most a szemfüles kontár, ami igaz is lenne, ha működne bármelyikünk okostelója. Ami a készülékeinket illeti, mutatnak életjeleket, de valamiért internetnek nyoma sincs rajtuk. A lépésszámlálónak, az akkumulátortöltöttség-jelzőnek és a legújabb gumicukor-fejlesztéseket naprakészen követő alkalmazásnak most vajmi kevés hasznát vesszük.

Nincs mese, eljött az idő, hogy megcsillogtassam a nyelvtudásomat.

Megköszörülöm a torkom, nadrágomba törlöm izzadt tenyeremet, majd megszólítom az első, mellettünk elhaladó, szemlátomást angol nemzetiségű kétméteres bennszülöttet. Tősgyökeres angolságára az öltözékéből következtetek: barátságos hangyákat ábrázoló zokni, makkos cipő, sárga rövidnadrág, fehér póló This is me felirattal, és persze öltönyfelső. Vagy zakó. Szóval az, amit minden brit magára ölt, bármilyen ruhadarabhoz.

A fickó megtorpan, érdeklődve néz rám, valahogy úgy, ahogy egy biológus vizsgálhatja a kémcsőben rémülten lapuló egysejtűt. A dadogás legkülönfélébb változatait felvonultatva érdeklődöm a vasútállomás hollétét illetően.

Arca töprengő színezetet ölt, nem hamarkodja el a választ.

– Well… – kezdi, majd még morfondírozik egy keveset.

– Ha engem kérdezel… tulajdonképpen…

Nem kell ennyire kapkodni – akarok szólni, ám inkább leköt, hogy megértsem, mit hablatyol. Nyelvtudásomra vonatkozó büszkeségem olyan robajjal omlik össze, mint az idegenek által porrá lézerezett Fehér Ház A függetlenség napja című filmben. Hallottam már rémhíreket a York környéki angol akcentusról, de ez mindent visz. És még csak a bevezetőnél tart.

– Ha nem tévedek… ami azt illeti…

És a többi. Felmondja az összes általam ismert töltelékszót és kifejezést.

Végül rámutat a korábban általunk már szemügyre vett hirdetőtábla figyelmen kívül hagyott feliratára: Leeds Station, majd az egész teret beárnyékoló üvegépületre. Az a vasútállomás. Elégedetten mosolyog, mint egy újdonsült apuka.

Köszönetet hebegek, és már lépünk is le megszégyenülésünk helyszínéről. Az angol meg este nyilván elmeséli majd a szeretteinek, hogy belebotlott két analfabétába, akik komoly látási nehézségekkel is küszködtek a nyilvánvaló önkifejezési problémáik mellett.

A vasútállomásra nem érdemes sok szót vesztegetni, olyan, mint otthon a Nyugati, csak teljesen más. Eddig bárhol jártam, minden hasonló hely rendelkezett egy hatalmas mechanikus órával, égbe nyúló vasgerendákkal, előrecsomagolt, valószínűleg még a vonatozás hőskorából származó szendvicsekkel meg pár lézengő figurával, akiknek az a szövegük, hogy vonatjegyre gyűjtenek. Megvesszük a jegyet. Ezúttal már szinte folyékonyan fejezem ki magam, csak azért imádkozom, nehogy kérdezzenek bármit is, például hogy „Csak oda, vagy vissza is?”, mert yorki szájból ez a mondat bárhogyan hangozhat. Szerencsémre semmi ilyen nem történik, a katonatiszt-modorú hölgy csak elém hajítja a jegyeket, és utánuk küldi a visszajárót.

Valószínűleg nem tengerész ősöktől örököltük a tájékozódási képességünket, ám meglepő módon viszonylag hamar megtaláljuk a megfelelő vágányt, és csupán háromszor kerüljük meg a vonatot, mire kitörő örömmel felismerjük a helyes kocsit. A fülke ápolt, tiszta, először nem is merünk leülni, keressük az ülést beborító védőfóliát. Majd belenyugszunk, hogy nem kerülhetjük el a helyfoglalást. A vonat indul, a kalauz megjelenik, mormog valamit, mire én győzedelmesen nyújtom át a jegyeket. Nem azért, mintha érteném, mit mond, de végül is mi mást akarhatna egy ellenőr a vonaton?

Ismét utazunk. Az erre szánt időt azzal töltöm, hogy áttanulmányozom a magunkkal hozott útikönyvet, különös tekintettel a Végállomás fogadó történetére: tulajdonképpen ez a szálláshely adta az ötletet az expedíciónkhoz.

– Tudtad, hogy az épület már ötszáz éve áll ugyanazon a helyen? – firtatom.

– Ühüm… – közli anya. – A házak ritkán változtatnak helyet.

Mond valamit.

– Úgy értem, ennyi ideje épült – nézek rá rosszallóan, mint mindig, amikor kiforgatja a szavaimat. – A jelenlegi vendégház valaha középkori fogadó volt.

Anya sóhajt egyet, és meggyötört arccal kifelé bámul az ablakon. Fárasztó az út. Az ablak előtt az angol vidék zöldellik.

– Olvastam – szól aztán. – Egy William Bowes nevű kereskedő és későbbi yorki seriff számára építették 1417-ben, aki később York polgármestere is lett.

Tovább mondom.

– A későbbi lakók között található egy bizonyos William Briggs, aki a 19. század végén adta bérbe a házat. A későbbi földesúr pedig egy feljegyzésében megemlíti, hogy egy yorki téglagyáros 1884-ben itt adta el a feleségét egy pohár sör áráért. Az ilyesfajta adásvételek a 19. században meglehetősen gyakoriak voltak…

– Barbár idők – morog anya. Az arcát árnyék takarja, éppen alagútba érünk. – Még hogy egy sör – füstölög.

– De persze a lényeg nem ez – folytatom zökkenőmentesen. – Hanem hogy…

– Megérkeztünk – jelenti ki anya.

Igaza lehet, a vonat megállt, az utasok többsége leszállásra készülődik. Hatalmas tábla hirdeti büszkén a város nevét. Ez bizony a híres York, a vikingek egykori fővárosa, Anglia egyik legrégebbi és leghíresebb települése, időalagút a középkorba. Még a rómaiak alapították Krisztus előtt 71-ben. Jelenleg kétszázezer ember lakik itt.

Elhagyva az állomást nincs más dolgunk, mint követni a régi római kőfalat, amely az egész óvárost körbeveszi. A térkép szerint pár száz méter után érjük el az első kaput, ami oda vezet. Bár a település jóval túlterjeszkedett már az eredeti középkori város területén, a kőfal szinte érintetlen, olyan széles, hogy sétálni is lehet rajta. Kicsit olyan az egész, mintha bekerültünk volna a Gyalog galopp egyik jelenetébe, várom, hogy anya fitymálva megjegyezze: – Á, csak egy makett…

A városkapu láttán megélénkülünk. Egymás szavába vágva lelkendezünk. Jogos az örvendezés, a szikár torony, a szűk kapu és a mögötte húzódó vöröstéglás házak semmihez nem foghatók, amit eddig láttunk életünk során. Egyéb filmek díszleteit is felidézzük, versengve, kezdve a Süsüvel. És tényleg, már csak egy sárkány hiányzik az összképhez, függetlenül a tűzokádó fejek számától.

Bár információnk szerint a fogadó majdnem két kilométerre található a vasútállomástól, úgy döntünk, nyakunkba vesszük a várost. Bizalomtól fűtve megkérünk egy taxist, hogy ormótlan poggyászainkat fuvarozza el a fogadóba, mi pedig sétálunk, és közben próbálunk nem nyakizomgörcsöt kapni. Csupán a lábunk elé nem nézünk, egyébként ámulva-bámulva araszolgatunk York főutcáján.

Több tucatnyi pub, vagyis kocsma, átlagéletkoruk ötszáz év lehet, dohos anglikán templomok, amelyek létüket többnyire annak köszönhetik, hogy annak idején a már nős VIII. Henrik király csajozni kívánt, és miután a pápa nem támogatta úri szeszélyét, a bedurcizott uralkodó inkább az egész ország vallását megváltoztatta, csak hogy szabaduljon a pápai szigortól. Vágya beteljesült: a továbbiakban hat feleséget is elfogyasztott, és az ő esetében igazán elmondható, hogy elvesztették érte a fejüket a nők… Apám az utazás előtti estén arról is felvilágosított, hogy a király maga is járt Yorkban, amikor az ellene fellázadt és időközben megritkított helyi nemesek a bocsánatáért esedeztek. Az irgalmas uralkodó személyesen fáradt el ide háromezer fős kíséretével, hogy megszemlélje, amint hason csúszva könyörögnek kegyelemért a megalázott hatalmasságok. Válaszul a rögtönzött töriórára megjegyzést tettem a Teremtőre és állatkertjének méretére, mire összeszaladtak a ráncok apa okos homlokán. Róla egyébként két dolgot érdemes tudni: az egyik az, hogy történész, a másik, hogy nagyon szeretem.

De mindez már a múlt. A jelen viszont sokkal varázsosabb. York megőrzött mindent: a középkori utcákat, a düledező házakat, a 18. századi sírköveket, amelyek úgy süppednek a földbe a járda mellett, mintha csupán útjelzők lennének. Azok is: az elkerülhetetlen jövőt mutatják.

Anya rám szól, hogy fejezzem be a borongást. Erre tényleg hajlamos vagyok, ha ilyen intenzitással ragad rám a múlt pókhálója. Bólintok, és már mutogatom is a következő látnivalót: egy dombocska tetején trónoló monumentális tornyot, a rozsdaszínű folyót, amely fölött áthaladunk, és már be is érünk a belvárosba. Ez szikrázik a napfényben. Boltok, kávézók, éttermek mindenhol ‒ a turisták birodalma.

– Csak egyenesen – szólok egy újabb eltévedés küszöbén, határozottsággal próbálva leplezni bizonytalanságomat. De már meg is látom az utca nevét az egyik házon: Peasholme Green. Jó helyen vagyunk, már nem lehet messze a fogadó. Ami azt illeti, majd kiveri a szemünket, csak egészen más kép él a fejünkben arról, hogy milyennek néz ki egy angol vendégház. Hát ez nem olyan.

– Marcipán… – tűnődöm. – Vagy cukormáz…

– Mi történt? – gyanakszik anyám, aggódó pillantást vetve rám. Napszúrást nem kaphattam, Angliában nem szokás. Hát akkor?

– Olyan, mint egy torta, amit bevontak fehér cukormázzal – magyarázom. – A fekete csíkok a csoki, a háromszögek a piskóta. Hm?

– Aha – hümmögi a kérdezett, és elaraszol a közelemből, hátha fertőző a bajom.

Az épület fehér, fekete és barna, egymagában árválkodik az út mentén, mint egy földre kushadó kutya. Valaha még magányosabb lehetett, de mostanra már autók száguldanak el a masszív kúria mellett. Ajtajai, ablakai zárva, mintha ezer éve nem látogatta volna senki. Holott épp az ellenkezője igaz: nagyon is népszerű fogadója ez a városnak, és nem csak az ötszáz éves múltja miatt.

Bőröndjeink a kapu mellett várnak.

Óvatosan bekopogunk, mint Jancsi és Juliska a mézeskalácsházba. Kopogásunk visszhangot ver, ezzel egy időben pedig megáll a levegő, mint amikor valaki megnyomja a STOP gombot a lejátszón. Se egy jármű, se egy bogár. Mintha felhő takarná el hirtelen a napfényt, pedig kristálytiszta a tengerkék ég. Majd feltárul az ajtó. Magától.

Nyikorog, hogyne, nem is lehet másképp. Megszeppenve óvakodunk be, a nyakunkat is behúzzuk. Majd ugyanazzal a mozdulattal torpanunk meg.

A fogadó belseje éles kontrasztban áll a külsejével. Nagyobb a tér, mint amire a méretek alapján számítottunk, mégis úgy érezzük, mintha befalna bennünket egy meleg, állati száj. A szürke, repedezett kőpadló kockái olyanok, mintha bármelyik pillanatban porrá törhetnének, és elnyelne mindent a mély alagsor, amely bizonyára a ház alatt húzódik évszázadok óta. A falakat sötétbarna faburkolat borítja, a vaskos gerendák, mint egy őskori állat megkövesedett bordái, fenyegetően feszülnek fölénk. A szörnyeteg mellkasában járunk. Levegőt se merünk venni. Egy piros tűzoltókészülék az egyik sarokban árnyalhatná a hatást, de inkább csak megerősíti azt a rémképet, hogy ez a fenevad bármit képes lenyelni. Sárgás fényű, hunyorgó lámpák adnak némi fényt, de inkább csak elmélyítik a félhomályt. Elhaladunk egy fali portré mellett; a mogorva tekintetű hölgy követ minket a szemével.

– Helló! – csilingel egy hang. A kísértetes filmekben pont ilyen gyermeki hangon szólalnak meg a fehér hálóinges megboldogult kislányok.

A hang irányába fordulunk. Recepciónak még mindig nyoma sincs, viszont balra egy nagyobb helyiség nyílik, egy fokkal bizalomgerjesztőbb, mint a hall. Étkező lehet, vagy hasonló. A nagymamám-korabeli nejlonfüggönyt talán soha nem mosták ki ‒ vagy éppen ellenkezőleg: millió mosásnak köszönheti átláthatatlan, pókhálószerű állagát. A mennyezetet és a falakat falemezek takarják, nem tudni, tapéta helyett, vagy pedig titkos szekrények, rejtett ablakok, csontvázakat rejtő kazamaták bújnak meg mögöttük, mint egy soha véget nem érő labirintusban.

Megpillantjuk a hang tulajdonosát is. Alacsony, vékony kislány ácsorog az étkező közepén, színes ruhában, amelyet millió madzag, szalag fog össze körbe-körbe, fonatok a csuklóján is, mint egy megszállott fesztivállátogatónak a nyár végén. Hosszú hajában is megszámlálhatatlan masni meg apró csat. Olyan ez a lány, mint egy életre kelt májusfa. És éppen oly vidám is, fülig ér a szája. Nem tudni még, minek örül: az új vendégeknek vagy az új alapanyagnak az esti vacsorához a már kiéhezett, korábban érkezett lakók számára.

Bátorítóan int, hogy kerüljünk beljebb. Szót fogadunk.

Most látjuk, hogy kandalló és bárpult is tartozik a szobához, utóbbi megannyi sörcsappal felszerelve. A polcokon az üvegek, poharak, egyéb kellékek mellett fényesre suvickolt régi sisakok, mellvédek, hajdani páncélos lovagok ruházkodási elemei zsúfolódnak. A plafon magasságában lécekből összeeszkábált ötágú csillag lóg: valami ősi okkult szimbólum lehet. Apa egyszer mutatott egy hasonlót, amikor a középkori mágiáról értekezett.

A kislány közben a pult mögé került. Nem tudom nem észrevenni, hogy az egyik lábára kissé biceg. Egyébként is van valami furcsa benne, de még nem jövök rá, micsoda.

– Kérem az útleveleket – csicsergi. És vigyorog. Kissé idegesít, de mégis jobb, mint ha vicsorogna.

Átnyújtom az okmányokat. Anya egyelőre a földön matat valamit. Dolga végeztével oldalba bök. – Oltári, mi? – súgja.

Egyelőre nem osztom a lelkesedését.

Az apró házigazda (tényleg, kicsoda egyáltalán?) időközben megtalálta a foglalásunkat, furcsán görbe kéztartással, ákombákom betűkkel beírja az adatainkat egy hatalmas könyvbe, amelybe korábban bájitalok és egyéb mérges vegyületek receptjeit jegyezhették be előző tulajdonosai, majd visszaadja az okmányokat. Anyám nyúl a sajátjáért. Egy pillanatra összeér a kezük, apró szikra villan fel, anya kis híján elejti az útlevelet. A kislány felkuncog, és azt mondja: „Kettő”. Vagy valami egészen mást, a villám csapjon tényleg ebbe a yorki akcentusba!

Anya csodálkozva néz rám, de annyiban hagyjuk a dolgot. Nem tudom levenni a szemem a kislányról, próbálom megfogalmazni, hogy mi a szokatlan benne. Az biztos, hogy a termetéhez képest nagynak tűnik a feje. De el is szégyellem magam a gondolatért. Ki vagyok én, hogy ilyesmit megfogalmazzak? Engem sem iparművész tervezett.

– Angie – szól most anya, de nagyon úgy tűnik, fel sem fogja, mit mond. – Angie – ismétli. A kislány lelkesen bólogat.

Valami huhogást hallok.

Majd csörömpölést.

De csak az egyik ablak nyílt ki, onnan süvít a szél, a kislány pedig elejtette a kulcsot. Valami baj lehet a kezével is, mintha nem lenne képes rendesen megszorítani a tárgyakat. Beteg? Fogyatékos? Egyáltalán szabad még használni ezeket a szavakat? Elképesztő, hogy sokkal inkább tisztában vagyok a nem sértő kifejezésekkel az angolban, mint a magyarban.

Szűk, kanyargós lépcső vezet az emeletre. Süppedős, piros szőnyeg, korhadó fakorlát, virágos tapéta és merev tekintetű portrék a falon: minden ahogy dukál, meg kell hagyni, van hangulata a fogadónak. Valószínűleg sok mindent lehet itt csinálni. Egyet nem: lazítani. Gondolom, ezért is választotta anya ezt a helyet.

Mintha értené a gondolataimat, Angie bólogatni és hümmögni kezd.

– Az egyik törzsvendégünk, a kalapos, mindig olyan, mintha várna valakire. De nem kell vele törődni, eltűnik hamar, csak előbb minden este bejárja a szobákat. A másik egy fiatal, fehér ruhás néni, aki mindig a kandallót bámulja. Soha nem szól. Itt a lépcsőn pedig minden éjjel leballag egy pár láb. De vissza sose jön.

Nagy a baj, úgy hallom. Ragadós vajon?

– Miről beszél? – súgom anyának, miközben a kislány a kulccsal babrál az ajtónál. Nem boldogul jobban vele, mint a tollal.

– A kísértetekről – súgja vissza felmenőm. – Olvastam a honlapjukon is.

– A honlapjukon – ismétlem gépiesen. Most már semmin sem csodálkozom. Ami azt illeti, a tavalyi nyári vakációm óta tart ezt az állapot.

– Izgi – veszi át most anya a kuncogó szerepét, és megborzong a gyönyörűségtől.

– A bácsi csak ritkán jön – szól ismét Angie. Időközben kinyitotta az ajtót, és most befelé tessékel. – Mármint a Sir.

– A Sir – mondom fel a leckét, de eszem ágában sincs belebonyolódni a témába. Angie bólint, jó pihenést kíván, és magunkra hagy. A lépcsőfordulóból még hallom a kuncogását. Tetőzik a bolondokháza.

A szoba pont olyan, amilyennek az eddigiek alapján képzeltem. Ezúttal bordóra pácolt faburkolat a falakon, régimódi baldachinos ágy, mint Csipkerózsika kastélyában, léptek zaját elnyelő vastag szőnyegek és bereteszelt ablaktábla. Az izzó, amelyik bevilágítja, vagy inkább besötétíti, nem lehet több húsz wattosnál. Pompás.

Lehajítjuk a bőröndöket a padlóra, néhány holmit kirámolunk belőlük, majd felfedezőútra indulunk. A célunk leginkább az, hogy valami harapnivalóra tegyünk szert.

A szintén nem a közelmúltban épült szemközti kocsmában a tulaj büszkén újságolja, hogy a 17. században, a nagy pestisjárvány idején a pub alatti ókori kazamatákba zárták a betegeket, hogy megakadályozzák a fertőzés tovaterjedését. Miközben mesél, szemét elhomályosítja a történelmi esemény felidézése. Osztozunk a meghatottságában, főleg, amikor hozzáteszi, hogy az említett föld alatti kazamatát azóta sem tárták fel, mert senki nem biztos benne, meddig marad életben a pestisbaktérium. Vacsoránkat jóízűen fogyasztjuk el.

Éjszaka sokáig nem jön álom a szememre. A kislány szavain, mozdulatain, lényén töprengek. Ki lehet? Hol vannak a szülei? Mi a betegsége, ha egyáltalán van neki? És hogy lehet mindig olyan derűs, csillogó szemű, amilyen én nagyon szeretnék lenni, de valamiért soha nem sikerül?

Álmom nem válaszolja meg a kérdéseimet.

2. fejezet,

amelyben álmok, rémálmok és a valóság kergetik egymást

Azt álmodom, hogy felébredek az éjszaka közepén, pontosabban egyszer csak rájövök, hogy már nem alszom. Sokszor megesik velem, olyan is történt már, hogy előbb ébredtem fel, mint az elmém, értem ez alatt, hogy nem indult még be az agyam, nem voltak sem gondolataim, sem érzéseim, csak lebegtem valami jóleső és simogató édességben. Talán ezt élik át azok, akik rendszeresen meditálnak.

Most azonban más a helyzet, tudom, hogy ébren vagyok, a gondolataim lomha, nagy halakként lustán úszkálnak a szemhéjam mögötti vetítővásznon egy sekély tóban. El-elkapok egy gondolatfoszlányt, de rögtön szertefoszlik, mások tovatűnnek, mielőtt hozzájuk férnék.

Nyugalmat érzek, és mintha kiélesedtek volna az érzékszerveim. Hallom anya szuszogását, a kinti forgalmat és valami halk recsegést; talán egy szú majszolgatja valamelyik gerendát a fejünk felett. Az orromban doh, füstölő illata és az ágynemű öblítőszaga keveredik. Bőröm érzi a durva lepedő és a valamivel finomabb takaró érintését.

Ekkor kinyitom a szemem, és meglátom a kísértetet. Az ajtó melletti széken ücsörög egyenes derékkal, és valahova a fejem fölé fókuszálja a tekintetét. Követem a pillantását: egyetlen megfakult festmény árválkodik a falon, egy kisfiú arcképe. Megszeppent a tekintete, mintha esze ágában sem lett volna modellt ülni, csupán édesapja szigorú parancsának engedelmeskedett, és most visszafojtott türelmetlenséggel várja, hogy mikor lesz vége ennek a mozdulatlan megpróbáltatásnak.

A kísértet öltönyt visel, bajuszos, arányos arccal, nyakkendőben. Haja rövid, ápolt. Nyilván megadja a módját a túlvilágon is. Türelmesen vár valamire, talán arra, hogy méltóztassam jelezni, észrevettem a társaságát. Tétován biccentek, mire bólint, és ülő helyzetében kissé meghajol. Úriember. Egyelőre rokonszenves. Beszélni is tud?

Ekkor anya megmozdul mellettem, valamit motyog, álmodik bizonyára. A kísértet megriad, arca aggodalmat tükröz. Nyugi, csak az anyám – akarnék szólni, de egyrészt nem akarom felébreszteni, másrészt nem vagyok biztos benne, hogy ez az információ nyugtató hatással lenne a bácsira. Így csak intek, hogy semmi gond, nyugodtan folytassuk, amit elkezdtünk, bármi legyen is az. Take your time, ahogy errefelé mondanák, ha ugyan megérti bárki is magyar akcentusomat.

A bácsi takaros zsebórával is rendelkezik, a láncot büszkén viseli a hasán. Valamelyik Poirot-filmben láttam hasonlót. Be kell egyet szereznem, határozom el, csak azért, mert olyan cool. Jól értjük egymást ebben a furcsa dimenzióban álom és ébrenlét határán, mert épp amikor végigfut az agyamon ez a gondolat, a bácsi előkelő mozdulattal előveszi az órát, felpattintja a fedelét (úgy tűnik, vannak dolgok, amelyek a másvilágon sem változnak), majd megcsóválja a fejét, arca megfeszül. Talán siet valahová? Késésben van? Vagy engem sürget? De mi az, ami nem tűr halasztást?

És miért olyan veszettül ismerős a bácsi?

Anya ekkor felébred, felül, és ezzel felébreszt engem is. A szék, a festmény a helyén, de a kísértet sehol. Összenézünk anyával, hunyorgunk, melyikünk szeme ragacsosabb az álomtól. Tudatosítjuk, hogy megvirradt, és hogy nem a saját szobánkban tartózkodunk, hanem Angliában, York városában, a Végállomás fogadóban. Az is egyszerre jut az eszünkbe, hogy tegnap este nem hívtuk fel apát, holott megígértük. Azzal mentegetjük magunkat, hogy valamiért továbbra sincs internet egyikünk telefonján sem, ami persze roppant gyenge kifogás, hiszen ettől még telefonálni lehetne. A lelkiismeret-furdalás elől anya a fürdőszobába menekül, én pedig a földszinti étkezőbe.

Az alsó szint nem sokat változott tegnap óta, most is olyan, mint a Psychóban Norman Bates háza, ahol a rokonszenves fiatalember korábban elhunyt édesanyja gondosan bebalzsamozott múmiáját rejtegeti. Csend telepszik az épületre, az a fajta csend, amelyet leginkább mínusz decibellel lehetne érzékletessé tenni. A csend alapjában elviselhető, legyen az vákuum, kripta vagy a tenger mélye. De a mínusz csendben sikítófrászt kap az ember.

A légzésem akkor indul be, amikor tányércsörömpölést hallok. Valaki mosogat, terít, az étkészlettel zsonglőrködik. Nem is tévedek sokat, Angie az étkezőben a reggelit készíti elő. Szemlátomást két személyre. Tényleg nincs itt más rajtunk kívül?

Megköszörülöm a torkomat. Ez azonnal széles mosolyra készteti a kislányt. Imádom. Láthatólag átöltözött, értendő ez alatt, hogy most másmilyen színes szalagok, masnik, fátylak és tüllök lengedeznek körülötte.

– Jó reggelt – cincogja, és büszkén mutatja a művét. Kitett magáért: alaposan felturbózott angol reggeli pompázik az asztalon a klasszikus hozzávalóktól ‒ kolbászka, tojás, bab, paradicsom, pirítós ‒ az extrákig: félbevágott avokádó, sült krumpli, paprika és uborka, sonkaszeletek, többféle gyümölcs, lekvár, vaj, Nutella. Legszebb öröm a káröröm: míg én a súlygyarapodás minden veszélye nélkül befalhatnám az egész menüt, anyának komoly önuralomra lesz szüksége, hogy visszafogja magát.

– Hogy aludtál? – érdeklődik Angie.

Csillog a szeme, kissé félrefordítja a fejét, mint egy kíváncsi kiskutya. További természeti hasonlatokat fogalmazok, miközben helyet foglalok.

– Te, Angie… – szólok, tapló módon figyelmen kívül hagyva a kérdését. – Kié ez a fogadó?

– A nagybátyámé – feleli nyomban. – Én csak besegítek.

Be – gondolom. Éjjel-nappal. De nem kontárkodok bele más dolgába.

– Ez is olyan izé… Családi hagyomány? – társalgok tovább, és azon töprengek, mivel kezdjem a lakomát.

– Úgy érted, mióta miénk a ház?

– Olyasmi – hagyom helyben immáron teli szájjal.

A kislány mókás módon számolni kezd, ahogy egészen apró gyerekek szoktak; ujjai sorrendjét, számát böngészi erősen koncentrálva a műveletre. Majd feladja, de nem látszik, hogy nagyon bánkódna emiatt.

– Régóta – mondja aztán, és tejet hoz. Meg teát. Aztán narancslét. Alig fér már a cucc az asztalra.

– Hány éves vagy? – teszem fel az újabb tapintatlan kérdést, nem engedve Angie-t szabadulni a számok világából. Abban reménykedem, hogy a válaszhoz nem szükséges felsőfokú matek. Tévedek. A kislány arca újfent gondterheltté válik, majd behúzza a nyakát, és tanácstalanul széttárja a kezét. Próbálok úgy tenni, mintha nem venném észre a kudarc nyilvánvaló jeleit.

Ekkor nyílik a bejárati ajtó, és egy árny tűnik fel a háta mögül beömlő fényben. Angie szeme megriad, akár egy vajkóstoláson kapott macskáé, egyébként is apró termete még inkább összemegy.

– Jó reggelt, papa – mondja halkan.

A belépő morog valamit, ami akár köszönés is lehet, majd észrevesz, és megtorpan.

– Na – mondja.

Részemről is a szerencse. Dacosan felszegem az államat, ezt a mozdulatot kevéssé kedvelt tanáraim számára fejlesztettem ki.

A férfi középkorú lehet, haja félhosszú és ápolatlan, szürkés kabátot visel, hasonló színű nadrágot. Annyira kedvező benyomást kelt, mint a roxforti Mr. Argus Frics. A macskás. Gyerekkorában ő lehetett a játékrontó a nem létező baráti körében. Ő Angie papája?

– Jön ma a posta – közli. – Dél körül. Aztán a mosodás.

Angie szemébe visszatér az élet, arcára a mosoly. Biccent, a fickóhoz lép, és kedvesen megsimogatja az arcát. A férfi tűri, de nem viszonozza.

– Szép napot, papa – mondja Angie. – Pihenj.

Hamupipőke és a gonosz mostoha, vélem. Csak éppen hímnemű kiadásban. Ronda lánytestvérek is jönnek majd?

A „papa” (álmomban sem nevezném így) letesz valamit a bárpultra, majd még egyszer végigmér, arcán tanácstalanság és gyanakvás keveréke. Biccent, ami azt is jelentheti, hogy még hajlandó elviselni a társaságomat egy ideig, de azt is, hogy kívül tágasabb. Miután magunkra hagy, határozottan több lesz a fény a helyiségben.

– Nem rossz ember – mondja Angie mentegetőzve. – Csak sok baj érte.

Felcsattannék, de uralkodok magamon. A dédmamámat is sok baj érte. Túlélt két háborút, egy forradalmat, a feje fölött omlott össze a lakása, majd később az egész élete, elvesztette a férjét és az összes testvérét, mégis derűs maradt, és a halála napján virágot ültetett. Még hogy sok baj! De nem mondok semmit. Beszél helyettem Angie.

– Ami azt illeti, ő nem az apukám, csak a nagybátyám. Illetve hivatalosan a gyámom. A szüleim már régen elköltöztek a mennyországba. Jó lenne, ha néha meglátogatnának, de azért örülök, hogy nem jönnek ide. Akik itt vannak…

Itt elakad a szava, és sürgősen törölgetni kezdi az egyik asztalt. Elment az étvágyam.

– Igen? – nógatom mondandója folytatására. Rám pislant félve, de a tekintetem meggyőzheti, hogy nem kell tartania tőlem.

– Tudod… Akik itt vannak, azok olyanok, mintha örökké gyerekek vagy fiatalok akarnának maradni, mert csak a múltban érzik jól magukat.

Bólintok.

– Tudom, miről beszélsz. A szomszédunk ilyen. Majdnem hatvanéves, de úgy öltözik, mint én, évente új telót vesz, mert haladni akar a korral, és állandóan azzal van elfoglalva, hogy felszedje az összes új szlenget, amit hall a buszon vagy az utcán. Mindig úgy köszön a lépcsőházban, mintha születésnapom lenne, és arról faggat, hogy mi van a pasikkal, meg láttam-e az új Marvel-filmet, vagy letöltöttem-e a nemtudommelyik előadó új számát. Miközben egyáltalán nem gerjedek se a Marvel-filmekre, se a slágerlistákra. De ezt ő nem tudja.

Angie kaccant egyet.

– Akkor mire gerjedsz? – érdeklődik, és látszik, hogy jól szórakozik. Nem kizárt, hogy tévesen használom angol szleng-készletemet.

– Nem is tudom. Bírom a jó könyveket, főleg, ha meg tudnak lepni. Ugyanígy vagyok a jó filmekkel is. Zeneügyben nem alakult ki különösebb ízlésem, ugyanúgy elviselem anya nyolcvanas évekbeli lemezeit, mint apa régebbi rockdalait. Nyelvet tanulni viszont szeretek. Törit is. Meg minden mást is, ami nem tartalmaz számokat.

Rám nem jellemző szómenésem egyetlen igyekezetet takar: lázasan töprengek, hogyan szedjek ki Angie-ből még többet a családjáról. De egyelőre bele kell nyugodnom, hogy egy kézlegyintéssel elintézte az egész árvagyerek-témát. Kitől örökölhette a lazaságát? Biztosan nem a mogorva nagybácsitól.

Anya jelenik meg frissen mosakodva, majd kicsattan a kaland- és étvágytól. Harsányan köszön, de még véletlenül sem tudja helyesen kimondani, hogy „good morning”, „morgen”-t mond helyette. Nem mintha a némettudása fejlettebb lenne, mint az angol.

Elégedetten szemügyre veszi a reggelikínálatot, majd elborul a tekintete: nyilván eszébe jutott a soha véget nem érő fogyókúrájával kapcsolatos fogadalma. Lemondó pillantást vet a Nutellára, majd elvesz egy almát. Kedvetlenül rágni kezdi.

– Ma múzeumba megyünk – közli. – Találtam egy prospektust odafent. Tudod, mi lesz ott ma? Egy kísértetfotós előadása.

– Szellemfotós – helyesbít Angie.

– Tessék? – néz fel anya lucullusinak nem mondható reggelijéből.

– Amiről beszél, azt úgy hívják, hogy szellemfotós.

– Nocsak – dől hátra anya. De Angie már másról beszél.

– A múzeum alagsorát se hagyjátok ki. Igazi időutazás.

– Nem fogjuk – ígérem, de most már kezdek besokallni az egyre több ki nem mondott információtól. Úgy tűnik, Angie mestere a megkezdett és soha be nem fejezett témáknak. Pedig alig bírok magammal, annyira izgat, ki ez a kislány, hogyan vesztette el a szüleit, miért bandzsít kissé, és egyébként is mi okozza egész testének a kacskaságát, amely fogyatékosságot a legtermészetesebben viseli. Én bezzeg hisztérikus rohamot kapok, ha a reggeli fogmosás során felfedezek az államon egy új pattanást, azonnal lepratelepet és elsorvadó végtagokat vizualizálok.

Türelem, intem magam. Türelem.

– Kész vagy? – ugrik fel anyám a terülj-asztalka mellől, ügyet sem vetve arra, hogy én még szemlátomást táplálkozom, kócos vagyok, és egy kombájn sem lenne képes kihordani a szemem sarkából az álommorzsákat. – Vár a ködös York!

Rámutatok a kinti szikrázó napfényre. – Ez nem London – morgok.

Anya nem hagyja magát kizökkenteni.

– Igyekezz. Tanulmányúton vagyunk, nem nyaraláson.

– Te vagy tanulmányúton – helyesbítek. – Én eszem.

Végül kompromisszumot kötünk, melynek lényege, hogy anya nem vesz tudomást a létezésemről az elkövetkezendő negyedórában, cserébe én a megadott időre menetkész leszek. Belapátolom, amit szemem-szám kíván, összekapom magam, és mire Angie elhordja étkezésünk gyászos maradványait, felöltözve a kapuban toporgok. Angie is visszatér a konyha rejtekéből, búcsúzik.

– Az alagsor. A múzeumban – köti a lelkemre.

Bólintok.

Mint kiderül, a múzeum közvetlenül a vakondtúrásra emlékeztető domb tetején lévő masszív torony szomszédságában található. Sebtében átlapozom az útikönyvet, megtudom, hogy az erődítmény a Clifford-torony, és I. Vilmos király építette majdnem ezer éve. Amikor ilyet hallok, hogy „első Vilmos”, mindig eltűnődöm, honnan tudta, hogy lesz második vagy harmadik is… Vagy csak az utókor ragasztotta rá a sorszámnevet? A töritanárom ilyenkor szokott kizavarni az óráról. De visszatérve a toronyra, szomorúan olvasom, hogy 800 éve százötven zsidó halt meg itt, többségük öngyilkos lett, hogy elkerülje a mészárlást. A tornyot később börtönként használták, a 17. század végén felrobbant, majd újjáépítették, és továbbra is rabokat őriztek benne. Csak hogy ki ne jöjjenek a gyakorlatból. Az emberi faj, ha egyszer más bolygóra látogat, bízvást tarthat majd továbbképző tanfolyamot kegyetlenkedés témakörben az érdeklődő idegeneknek.

Világos már az is, hogy Yorkot miért látogatják előszeretettel a kísértetek. Ezeréves, még meleg nyomok vezetnek vissza a régmúltba. Csoda-e, hogy ezeket a nyomokat olykor idefelé is követi valaki?

A múzeum is a valamikori erődítmény része, de ma már különálló épület, hasonlít a mi Nemzeti Múzeumunkhoz. Belépve azonnal az alagsor felé veszem az irányt, anya méltatlankodva csörtet utánam. Leérve azonban velem együtt tátja el a száját.

A múzeum legalsó szintjén egy Viktória-korabeli utcát rendeztek be, szakasztott olyat, amilyet a Sherlock Holmes-filmekben látni. Minden igazi, vagy legalábbis annak tűnik. Épp szürkület van, azaz a világítás szűrt, kékes fénnyel világítja meg az árnyékba burkolózó, baljós sikátorokat, a közeledő lovaskocsit, amelynek a zörgését is halljuk, a zárórához közeledő üzletek kirakatait. A díszletek, a berendezés, a kellékek rendkívül aprólékosak. Itt egy szűk kamra nyílik, amelyben egy munkásember lakhat egymaga; a koszos padlón a levetett csizmája, mellette köpőcsésze, az ágyon az összegyűrt ágynemű, valami régi könyv, talán a Biblia. Megfordulok: a falon egy félig leszaggatott plakát, körözvény lehet, legalábbis erre utal a harsány „Wanted” felirat. Veszekedés, kiabálás, ütlegelés hangja szól a szomszéd házból, valaki öklével ad nyomatékot vélt igazának. A sarki drogériás éppen zár, egy másodpercre belátok az üzlet belsejébe: titokzatos üvegcsék, dobozok, szárított gyógynövények a zsúfolt polcokon. Szomszédja dohányt árul, míg velük szemben egy borbély hívogatja a vendégeit. Majd hirtelen felkel a nap, halljuk a lökdösődő tömeg zaját, utcai árusok rikkantanak, kutyaugatás és lódobogás ébreszti a későn kelőket. Ez az egész nem csupán emlékeztet a 19. század végi Londonra: ez az. Soha életemben nem láttam még hasonlót, eddigi múzeumi élményeim kimerültek poros, szúette fadarabok és kavicsok nézegetésében.

A yorkiak kísértik a kísérteteket, jut eszembe. Visszaálmodják, megőrzik, berendezik számukra a múltat, aztán meglepve tapasztalják, hogy az elporladt szellemek tényleg belakják a számukra teremtett játszóteret.

Egy órát is eltöltünk a sikátorokban bolyongva. Olykor belebotlunk más múzeumlátogatókba is, ilyenkor gyanakodva vizsgálgatjuk egymást: vajon hús-vér emberek sétálnak velünk szemközt, van-e árnyékuk, vagy árnyékból állnak csupán. Nem mindig egyszerű eldönteni… … …

a szerző jegyzete

York városa valóban a kísérteteiről híres. Nem tudni, miért épp onnan jelentették a legtöbb jelenést, de ha egyszer ellátogatsz arrafelé, és beszívod a hely hangulatát, talán megérted. És ha már ott jársz, főleg, ha szereted a Harry Potter-történeteket, mindenképp látogass el a Shambles utcába. Pontosan olyan, amilyennek leírtam, beleértve a varázslóboltokat is.

A Végállomás fogadó nem létezik, legalábbis ezen a néven nem. Ellenben megszállhatsz a Fekete hattyú (Black Swan) nevezetű középkori vendégházban, ami York egyik büszkesége, a hagyomány szerint kísértetek népszerű találkahelye, erről mintáztam Ron bácsi fogadóját. A leírások szerint a Szent Cuthbert-templomhoz vezető föld alatti titkos folyosó is létezik.

Frederic Augustus Hudson, a híres szellemfotós valós személy, rendkívül népszerű spiritiszta volt a 19. század második felében. Bár többször rábizonyították, hogy csalással manipulálta a fényképeit, egészen az eltűnéséig folytatta tevékenységét. Az általa készített szellemfotók és kísértetfotók szabadon megtekinthetők a világhálón.

Sir Arthur Conan Doyle, Sherlock Holmes karakterének megteremtője élete utolsó szakaszában megszállottan foglalkozott spiritizmussal, és kimagasló intelligenciája dacára rendkívül hiszékeny embernek bizonyult. Nem meglepő, hogy Conan Doyle a síron túlról is üzent. A regényben említett, szeánszon készült hangfelvétel, amelyen állítólag a Sir túlvilági hangja hallható, megtalálható és meghallgatható a YouTube-on.

Az igazi Lady Jean Conan Doyle a hadseregben szolgált, akárcsak a férje, Sir Geoffrey Rhodes Bromet, aki a második világháború után a Man-sziget kormányzója lett. A házaspár magas kort ért meg, soha nem születtek gyermekeik. Bromet természetesen nem követett el semmilyen háborús bűncselekményt.

Talán elképzelhetetlennek tűnhet, hogy egy utasszállító repülőgép pilótája szándékosan nekivezesse a gépét egy hegyoldalnak, így okozva több száz ember halálát, a közelmúltban mégis megtörtént ez a szörnyűség, a Germanwings légitársaság 9525-ös számú járatának tragédiája bejárta a világsajtót.

Angie veleszületett betegsége, az Angelman-szindróma sajnos valóban létezik, minden leírt jellemzőjével együtt. Nem azért nevezik Angyal-betegségnek, mert a tünetek egyike a kedves természet és a sok nevetés, hanem azért, mert először egy Harry Angelman nevű orvos írta le. Ez a genetikai rendellenesség azonban nem akadályozza meg, hogy az érintettek teljes életet éljenek, a várható élettartamuk átlagos, születhetnek gyermekeik, hasznos és megbecsült tagjai lehetnek a társadalomnak – és valóban nagyon szeretnivaló emberek.

Az úgynevezett ikerjelenség régóta vita tárgyát képezi a kutatók körében. Számos egymástól elválasztott ikerpárról tudni, akiknek az élete szinte tükörképe volt egymásénak: ugyanolyan nevű házastársat választottak, ugyanazokat az ételeket szerették stb.

Bizarrnak tűnhet az ötlet, elválasztani egymástól hármas ikreket, a tudtukon kívül kísérletbe kényszeríteni és évtizedekig megfigyelni őket. Már javában írtam ezt a könyvet, amikor legnagyobb megdöbbenésemre rábukkantam egy riportra, amely több ikerpár, köztük hármas ikrek esetéről szólt. A 20. század közepén egy örökbefogadási ügynökség éppen olyan kísérletet hajtott végre, amilyet a regényben bemutattam: a születésük után elválasztott ikertestvéreket különböző nevelőszülőknek adták örökbe, és hosszú évekig megfigyelték őket. A bűncselekményt ma is vizsgálják, de még sok-sok évnek kell eltelnie ahhoz, hogy az ügy minden részlete kiderüljön. Azóta több testvérpár tagjai már újra találkoztak egymással.

Málta, 2021. július 31.

Tartalom

1. fejezet, amelyben megérkezünk a kísértetek városába

2. fejezet, amelyben álmok, rémálmok és a valóság kergetik egymást

3. fejezet, amelyben egy repülőjegy feleslegessé válik, és elered az orrom vére

4. fejezet, amelyben meglátogatjuk Jont, és nevet kap egy eddig ismeretlen szereplő

5. fejezet, amelyben átváltoztatjuk Jont, Angie pedig megmutatja nekem a múlt egyik darabkáját

6. fejezet, amelyben eltöltünk egy kis időt az Abszolúton – vagy legalábbis egy hozzá nagyon hasonló helyen

7. fejezet, amelyben leszállunk a föld alá, majd egy kicsit a mennyországba is bekukkantunk

8. fejezet, amelyben megtudom, hogy apa miért nem akart hazamenni

9. fejezet, amelyben megtudjuk, hogy Angie miért növényevő, és hogy miért fényképez Jon papája régi sírköveket

10. fejezet, amelyben, minden elromlik, ami elromolhat

11. fejezet, amelyben szomorú környezetben látjuk viszont Mr. Hudsont, és egy kevésbé rokonszenves új szereplő is megjelenik

12. fejezet, amelyben a tűz és a forróság többször is szerepet kap

13. fejezet, amelyben Sylvia néni megosztja velünk a történetét

14. fejezet, amelyben megtudom, hogyan születnek az angyalok a Földre

15. fejezet, amelyben látogatást teszünk az alvilágban, először, de nem utoljára

16. fejezet, amelyben kinyílik a múlt rozsdás doboza, és végre megértem, miért kellett eljönnöm a kísértetek városába

17. fejezet, amelyben szerepet kap a kémia és egy kedves barát, Angie pedig ellát alkalomhoz illő olvasmánnyal is

18. fejezet, amelyben átlépem egy ismeretlen tartomány határát, és újra találkozom apával

19. fejezet, amelyben megismerjük Dorothy néni történetét, és az elveszett családtagok egymásra találnak

20. fejezet, amelyben véget ér a mese, és elbúcsúzom a kísértetek városától, valamint az olvasótól

a szerző jegyzete

www.cerkabella.hu

ISBN 978 615 663 052 0

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0.

Architects Daughter – SIL OFL