Lynne Graham

Életre szóló alku

Cathy Williams

A lelkész lánya

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Lynne Graham, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 823. eredeti címe: The Greek’s Blackmailed Mistress

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Cathy Williams, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 824. eredeti címe: The Secretary’s Scandalous Secret

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Bálint Orsolya

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 823-824. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-010-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lynne Graham

Életre szóló alku

1. FEJEZET

– Nem szakíthatsz velem. Ahhoz túl szép vagyok – magyarázta Fabiana teljes komolysággal. A lány arcán zavarodott kifejezés jelent meg. – A rossz angolságom miatt van, ugye? Félreértettelek…

– Nem – közölte vele határozottan Xan, és átváltott a lány anyanyelvére, a spanyolra. – A költöztető cég emberei egy órán belül itt lesznek, hogy segítsenek neked összepakolni. Két hónapig voltunk együtt, és már az elején megmondtam neked: kizárt, hogy a kapcsolatunk tartós lesz.

– De az nem lehet, hogy többé nem akarsz engem! – Fabiana egy pillanatra elismerően nézegette magát a tükörben, és megrázta sötét, göndör sörényét.

– Nem akarlak többé – mondta neki Xan. Kezdte elveszíteni a türelmét.

Hogyan is kedvelhettem ezt a nőt, akinek a hiúsága szinte mérhetetlen? – kérdezte magától.

– Hová menjek? – kérdezte Fabiana hirtelen. Nyilván ebben a pillanatban jött rá, hogy valószínűleg soha többé nem fogja megosztani az ágyát egy ilyen vonzó férfival. Az egy kilencven magas, izmos, fekete hajú görög pénzügyi gurunak, Xan Ziakisnak nehéz lesz megtalálni az utódját. Ráadásul nélküle lemarad az exkluzív eseményekről, amelyeket annyira szeretett.

– A dolgaidat elraktározzuk, és egy szállodai szobát is lefoglaltunk neked – tájékoztatta Xan.

Ismerős volt neki ez a helyzet, hiszen évek óta néhány havonta szakított a szeretőivel. Fabiana pedig sokat profitált a kapcsolatukból, még ha ő csak ritkán látogatta is meg.

Még csak harminc éves volt, és a munka meg az üzlet mindig is többet jelentett számára, mint egy erotikus kaland. Egy napon hallgatni fog anyjára, és megnősül. De az a nap még messze van. Az apja, Helios ötször nősült, ami Xannak féltestvérek sokaságát jelentette.

Nem állt szándékában megismételni apja hibáját. Várni akart, amíg legalább negyvenéves lesz, és az utolsó cseppig kiélvezi az életet.

Xan számára a szerelem veszélyes kockázatot jelentett. A szíve huszonegy évesen tört össze. A világon semmi sem késztetheti arra, hogy megismételje ezt a fájdalmas leckét.

Xan Ziakis, a pénzügyi zseni huszonöt évesen már milliárdos volt. Sikerült betömnie a Ziakis család vagyonán tátongó hatalmas lyukat, amelyet a hozzá nem értő apja hagyott maga után. Ezután úgy döntött, hogy a szexuális életét ugyanúgy fogja megszervezni, ahogyan minden mást is megszervezett maga körül. Szerette, ha az életben minden zökkenőmentesen zajlik. Olyan rutint alakított ki magának, amitől gyakorlatilag soha nem tért el.

A mobiltelefonja rezgett, felmentve őt Fabiana társasága alól. Azon tűnődött, vajon miért hívja Dimitri, a biztonsági szolgálat vezetője.

Egy pillanattal később már tudta. Lángoló düh tört fel benne. Valaki meg merte őt lopni! Anélkül, hogy több szót vesztegetett volna Fabianára, Xan kivonult a lakásból, ahol a szeretőit szállásolta el. A penthouse, amelyben élt, csakis az ő szentélye volt, ahová soha nem engedett be nőket.

– A takarítónő? – ismételte meg a telefonban.

– Vagy a fia. Beengedte a házba, pedig ez szabályellenes – tájékoztatta Dimitri. – Diszkréten elintézhetem az ügyet, vagy hívhatom a rendőrséget…

– Hívd a rendőrséget, és add át az összes bizonyítékot – szakította félbe Xan dühösen. – Éreznie kell a törvény erejét!

Xan jádéból készült műalkotásokat gyűjtött, amelyekért hajlandó volt hatalmas összegeket fizetni. A legértékesebb darabot az előcsarnokban helyezte el. Rendkívül finom darab, amely egykor egy kínai császáré volt. Xan azon a véleményen volt, hogy a korbácsolás is túl enyhe büntetés lenne a tolvaj számára.

Másnap Elvi öccse a lány karjába vetette magát.

– Annyira sajnálom… – zokogta. – Ez az egész rémálom az én hibám.

– Előbb nyugodj meg – válaszolta neki Elvi gyengéden, és két kezébe fogta a tinédzser arcát. Amikor meglátta a fiú kivörösödött szemét, rájött, hogy jó ideje sírhatott. – Csinálok nekünk egy kis teát…

– Nem kérek teát – tiltakozott Daniel. – El akarok menni a rendőrségre, és bevallani, hogy én voltam, nem anya!

– Nem, előbb beszélgessünk – mondta neki a nővére. – Anya nem véletlenül véd téged.

– Az a hülye orvosi diploma?! Nem számít.

Persze hogy számít, gondolta Elvi. Daniel az apja nyomdokaiba akart lépni, és orvos szeretett volna lenni. Kisfiú kora óta semmi másra nem vágyott. Egy lopásért való elítélés tönkretenné ezt az álmot. Különben is, Danielt már felvették Oxfordba, mert neki voltak a legjobb jegyei az évfolyamán. Elvi pontosan tudta, miért hazudott az anyja, és miért vállalta magára a felelősséget. Azt azonban nem értette, hogy Daniel miért lopott egyáltalán.

– Tudnom kell, mi történt – erősködött, és leült az ágyra a sötét hajú fiú mellé.

Daniel és ő egyáltalán nem hasonlítottak egymásra. Ugyanaz volt az apjuk, de különböző az anyjuk. Elvis anyja még csecsemőkorában meghalt. Az apja második felesége fogadta örökbe, és saját lányaként nevelte fel.

Kék szemébe most gondterhelt kifejezés költözött, miközben hirtelenszőke haját kisöpörte a homlokáról. Izzadt volt, mert gyalog jött haza a munkából, amint Daniel felhívta.

– Tegnap el akartam menni anyáért, hogy elvigyem az anonim alkoholisták találkozójára, de kicsit korán érkeztem – kezdte Daniel.

Elvi mélyet sóhajtott. Sally minden támogatást megérdemelt, hogy absztinens maradjon. Három éve egy csepp alkoholhoz sem nyúlt, de Elvi fájdalmasan tudatában volt annak, hogy a függőség újra kitörhet rajta.

– És?

– Még takarítania kellett, és azt mondta, várjak a folyosón, és ne nyúljak semmihez – morogta Dániel. – Mintha kisgyerek lennék, vagy ilyesmi. Bosszús voltam, és nem hallgattam rá…

– Mihez nyúltál hozzá?

– Volt egy kis jádeedény egy konzolon. A napsugár egyenesen ráesett. Őszintén Elvi… ilyet általában csak múzeumban látni. Csak egy percig akartam a kezemben tartani. Ezért fogtam, és odamentem az ablakhoz, hogy a fény felé tartsam, mert olyan szép volt…

– És akkor mi történt? – feszegette Elvi aggódva és türelmetlenül.

Daniel zavartan nézett rá.

– Megszólalt a csengő, és anya kinyitotta az ajtót. A kezembe rejtettem az edényt, mert nem akartam, hogy meglássa, mit csináltam. Sajnos a férfi, aki csengetett, szintén Ziakis úrnak dolgozik. Azt mondta, hogy egyáltalán nem tartózkodhatok a lakásban, és várjam meg anyut odalent. Azt mondta, azonnal menjek el… Mivel végig ott állt, nem volt lehetőségem visszatenni az edényt….

– Te jó ég, Daniel! – kiáltott fel Elvi. – Csak oda kellett volna adnod neki! Abban a pillanatban, hogy elhagytad a lakást azzal az izével, tolvaj lettél.

– Azt hiszed, nem tudom? – kiabálta Daniel. – Pánikba estem. Ezért vittem haza azt az átkozott bigyót, és rejtettem el a komódba. Meg akartam kérni anyát, hogy holnap vigye vissza, de úgy tűnik, a házvezetőnő este észrevette a lopást, és jelentette. Hát, ennyi volt…

Hülye, hülye! – visszhangzott Elvi fejében, de nem mondta ki hangosan. Látta, hogy az öccse már rég rájött, milyen idiótán viselkedett.

– Mikor jött a képbe a rendőrség? – akarta tudni.

– Ma reggel. Házkutatási parancs volt náluk, és természetesen megtalálták. Anya megkért, hogy hozzam ki a táskáját a szobájából. Amíg nem voltam ott, mindent magára vállalt. Amikor visszamentem, már letartóztatták, és felolvasták a jogait – számolt be Daniel fojtott hangon. – Ügyvédre van szükségünk…

Elvi erősen gondolkodott, de nem jutott eszébe semmi. Úgy tűnt, az agya még mindig sokkos állapotban volt. Titokban azt kívánta, bárcsak ne tudna ennyit anyja gazdag munkaadójáról. Pedig nagyon sokat tudott róla. Xan Ziakis a ruhatárát színek szerint rendezte, a könyveit ábécérendben. Az íróasztalához soha senki nem nyúlhatott, de az ágyneműt mindennap cserélni kellett. Az anyjának a lakásban elvégzendő feladatait egy részletes, tennivalókkal és tilalmakkal teli lista írta le. Ráadásul a férfi úgy nézett ki, mint egy modell, aki mintha egyenesen egy reklámplakátról lépett volna le.

Néhányszor már látta őt, és lenyűgöző látvány volt.

– Az egyetlen helyes dolgot tettem – magyarázta Sally Cartwright néhány órával később örökbefogadott lányának. Visszavonultak a hálószobába, mert nem akarták, hogy Daniel meghallja a beszélgetésüket.

– Találtunk volna más megoldást – válaszolta halkan Elvi. – Elmondhattad volna az igazat. Mindketten megtehettétek volna…

– Tényleg azt hiszed, hogy bárki is hitt volna nekünk? – kérdezte Sally könnyes szemmel. – Szegények vagyunk, és balszerencsések. És miért van ez így? Mert én tönkretettem mindent!

Sally bűntudata volt az, ami Elvit a legjobban aggasztotta. Sajnos felesleges lett volna vitatkozni vele, mert az anyja a szomorú igazságot mondta el.

Amikor Elvi apja váratlanul meghalt, a Cartwright család anyagi biztonságban élt. Volt egy házuk, és Sally tanárként dolgozott egy leányiskolában. De az alkohol és az adósságok áradata eltörölte ezt a biztonságos és kényelmes életet. Sally elvesztette az állását, Elvinek pedig tizenhat évesen ott kellett hagynia az iskolát, hogy munkát találjon. A mélyponton pedig még hajléktalanok is lettek.

Onnan nagyon nehéz és lassú folyamat volt visszamászni a biztonságos szintre. De a mostani lopásig az életük folyamatosan javult. Mindhárman nagyon örültek, amikor Danielt felvették az orvosi egyetemre. Végre volt valami, amit ünnepelhettek. Sally nagyon büszke volt arra, hogy Daniel elnyerte az áhított helyet Oxfordban.

Sally szomorú arcán látszott az elszántság.

– Az áldozatommal kárpótolhatlak benneteket mindazért, amit elvettem tőletek. És semmi, amit mondasz, nem fogja megváltoztatni a döntésemet.

Majd meglátjuk, gondolta Elvi dacosan, amikor este az ágyában feküdt, és hallotta, hogy Sally nyugtalanul forgolódik. Úgy látszik, az anyukája sem tudott elaludni, akárcsak ő.

Igazi édesanyja néhány hónappal Elvi születése után tragikus módon meghalt egy közúti balesetben. Az apja akkor ismerte meg és vette feleségül Sallyt, amikor Elvi kétéves volt. A lánynak nem voltak emlékei a biológiai édesanyjáról. Elvi számára a családja jelentett mindent. Őszintén kívánta, hogy az anyja végre fogadja el, hogy Daniel és ő már régen megbocsátottak neki mindenért.

Szeretett férje hirtelen halála húzta ki a szőnyeget Sally lába alól. Hirtelen teljesen egyedül maradt, és két kisgyermekről kellett gondoskodnia. Gyászában az alkoholhoz fordult. Nem voltak rokonai vagy közeli barátai, akiktől segítséget kérhetett volna, mert csak nemrég költöztek ide, ahol az apja munkát vállalt.

Elvi nem volt hajlandó tétlenül nézni, ahogy Sally eldobja azt a fejlődést, amit az elmúlt években elért.

De mit tehetett volna?

Megpróbáljon beszélni Xan Ziakisszal, és reménykedjen, hogy a dizájneröltönye alatt érző szív dobog? Elvi gyengének, kicsinek és erőtlennek érezte magát. Xan Ziakistól féltek Londonban, mert soha nem kötött szövetségeket. Mindig egyedül dolgozott. Az anyja soha nem vette észre, hogy nő járt volna a lakásában. Talán meleg?

Amikor először látta Xan Ziakist, azonnal beleszeretett. Huszonkét évesen szinte még mindig olyan ártatlan volt, mint egy gyerek. De még mindig emlékezett arra a tüzes tekintetre, amellyel Xan Ziakis hónapokkal ezelőtt ránézett – és az azt követő szenvedélyre, amely fellángolt benne.

Nem, ő biztosan nem meleg, erről Elvi meg volt győződve.

Elvi nem volt feltűnő szépség, és semmiben sem hasonlított azokra a hosszú lábú, szupervékony modellekre, akiket az internetes képeken látott a férfi mellett. Utált diétázni, utált a mérlegre állni, viszont szeretett enni. Valószínűleg csak a nagy mellem vonzó rajtam, gondolta.

Vajon kihasználja ezt, hogy felhívja magára a férfi figyelmét? Szégyenkezve összerezzent, de egyszerűen nem volt abban a helyzetben, hogy válogasson. Minden eszközt be kell vetnie, hogy találkozzon Xan Ziakisszal.

Soha nem engedték volna be a penthouse-ba, így csak a férfi irodája maradt. Hajnalban, amikor Sally még aludt, Elvi kikászálódott az ágyból. Végre eldöntötte, mit akar csinálni. Mivel a személyes találkozás valószínűtlennek tűnt, levelet fog írni neki. Egy próbát megér, gondolta, még mindig jobb, mintha semmit sem csinálna.

Először bocsánatot kért, amiért gondot okozott Xannak, és a lopásért is. Semmit sem akart jobban, mint leírni az igazságot, de egyszerűen túl veszélyes lenne Danielt belekevernie az ügybe. Xan akkor visszavonná a vádat az anyja ellen, de helyette az öccsét jelentené fel. Talán túl veszélyes lenne bármit is papírra vetni, gondolta aggodalmasan, és többször is szünetet tartott, miközben írt.

De mivel Sally már bevallotta a lopást a rendőrségen, nem volt más választása.

Aznap reggel nyolc órakor Elvi a járdán várakozott Xan Ziakis cégének székháza előtt. A táskájában ott lapult a levél egy borítékban, amelyre azt írta, hogy szigorúan bizalmas.

A munkája a kézimunkaüzletben, ahol ideiglenes alkalmazottként dolgozott, csak kilenckor kezdődött. Xan Ziakis ezzel szemben szigorú menetrend szerint élt, amelyet óraműpontossággal betartott. Nyolckor hagyta el a penthouse-t, és a hét minden napján limuzin vitte az irodájába.

Megjelent a nagy fekete limuzin. A sofőr csak azután nyitotta ki az ajtót, hogy egy másik autó megállt mögötte, és négy sötét öltönyös férfi ugrott ki belőle. Elvi döbbenten figyelte őket. Xan Ziakist testőrök gyűrűje védte, mielőtt elhagyta volna a limuzinját.

Xan végre kiszállt a kocsiból. Fekete haja selymesen csillogott a napfényben. Napbarnított bőr, sötét szempár, karcsú, izmos test, elegáns szabású öltöny…

Elvi megdermedt.

– Vissza! – szólt rá valaki.

Tanácstalanul tett néhány lépést hátra, a borítékot szorosan a kezében tartva.

Célpontja bevonult az irodaépületbe, így már elérhetetlen volt számára.

Hirtelen egy férfi lépett elé – egy idősebb férfi, akinek zord arcán felfedezett valami ismerős vonást.

– A kezében lévő levél az édesanyjáról szól? – kérdezte nyersen. – Én Ziakis úrnak dolgozom…

– Ó… – kezdte Elvi. – Igen, anyáról van szó…

– Akkor adja ide nekem – sürgette a férfi. – Gondoskodom róla, hogy a főnök asztalára kerüljön.

Elvi kábultan nézett fel, és látta a kedvességet az idegen tekintetén.

– Maga…

– Dimitri – válaszolta a férfi, és óvatosan kivette a levelet a lány kezéből. – Ismerem az édesanyját. Nem ígérhetem, hogy a főnök el fogja olvasni, de leteszem az asztalára.

Elvi pislogott.

– Nagyon szépen köszönöm – motyogta hálásan.

– Szívesen. Sally csodálatos nő – válaszolta Dimitri, miközben a levelet a zsebébe csúsztatta. Aztán megfordult, és ő is besietett az épületbe.

Dimitri – bárki is volt – nyilvánvalóan nem gondolta, hogy az anyja tolvaj. A levél talán tényleg Xan asztalán köt ki. Hogy elolvassa-e, az kérdéses… és ha el is olvassa, még mindig ott a kérdés, hogy vesződik-e a válaszadással.

Xan kíváncsiságból kinyitotta a levelet. Először az aláírást vette szemügyre: Elvi Cartwright. Túlságosan is jól ismerte a nevet, és tudta, hogy fel kellett volna készülnie erre a taktikára. Legszívesebben összegyűrte volna a levelet, és olvasatlanul a legközelebbi papírkosárba dobta volna. Ez lett volna a legbölcsebb megoldás.

De bár Xan nagyon óvatos volt a nőkkel, nem tudta rávenni magát, hogy kihajítsa. Néhány hónappal ezelőtt felfigyelt a nőre. Még Dimitrit is megkérte, hogy derítse ki, kicsoda, mert azt feltételezte, hogy ugyanabban a háztömbben lakik. De aztán megtudta, hogy a takarítónő lánya, ami hirtelen véget vetett az érdeklődésének. A milliárdosok nem barátkoznak az alkalmazottaik lányával.

És mégis… az olvasatlan levéllel a kezében Xan egy pillanatra átadta magát az emlékeinek. Elvi Cartwright képe élénken megjelent a lelki szemei előtt. Látta maga előtt a lány csillogó, szőke haját, a csodálatos kék szemét és a belőle áradó belső ragyogást. Eszébe jutott, hogy a lány mennyire másképp néz ki, mint azok a nők, akikkel általában lefeküdt. Ennek ellenére egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy izgalomba hozza.

Talán van egy kis felesleg a csípőjén, tűnődött. De nehéz volt megítélni, mert eddig csak egy bő, fekete kabátban látta. Alacsony, és egyáltalán nem az esetem, emlékeztette magát, miközben kisimította a levelet. Ami a lehetséges tartalmánál jobban aggasztotta, az Dimitri viselkedése volt. Miért keveredett bele a biztonsági főnöke egy ilyen összeesküvésbe?

A stílus műveltségről árulkodott. Még akkor is, ha nem értette, miért várja el Elvi tőle – az áldozattól –, hogy tegyen valamit Sally Cartwrightért.

Persze mindig a saját szemszögéből nézte a dolgokat. Mostanáig soha nem jutott eszébe, hogy egy másik ember – egy nő – szemszögéből vizsgálja meg őket. Érdekes gondolat kezdett motoszkálni benne, és a gondol kicsírázott.

Ahogy összehajtogatta a levelet, szinte ijesztő mosoly ült ki az ajkára. Hagyja, hogy áldozata néhány napig főjön a saját levében, amíg már nem bírja tovább elviselni a bizonytalanságot. És ő majd akkor jelentkezik nála…

Két borzalmas nappal később – amely alatt Elvi nap közben szinte egy pillanatra sem vette le a szemét a mobiljáról, és már majdnem feladta a reményt –, végre megszólalt a telefon.

Xan Ziakis egyik alkalmazottja meghívta őt egy késő délutáni megbeszélésre. Elvi korábban elkéredzkedett a munkahelyéről, helyette az ebédszünetben is dolgozott. Magában felvázolta a lehetséges párbeszéd menetét, hogy aztán újra elölről kezdje. Xan Ziakis valószínűleg legfeljebb tíz percet szán rá az idejéből.

Elvi a Ziakis-irodaház legfelső emeletén lévő elegáns és csendes váróteremben ült. Ideges volt. Mennyire valószínű, hogy a férfi egyáltalán fontolóra veszi a feljelentés visszavonását? Mi haszna lenne belőle?

De talán mégiscsak jó ember, suttogta egy halk hang a fejében.

Persze – gúnyolódott egy másik –, mennyi ennek az esélye? Xan könyörtelen üzletember volt, arról volt híres, hogy mindenből hasznot húzott.

Elvi levette a kabátját, mert kezdett melege lenni. Alatta egy hosszú ujjú kék blúzt viselt. Arra gondolt, hogy úgyis veszíteni fog. Xan Ziakis gazdag és kiváltságos ember, olyan életmóddal, amit az egyszerű halandók el sem tudnak képzelni. Nem értené meg a helyzetét – hacsak nem volt véletlenül egy alkoholista a családjában.

A recepciós a nevén szólította. Elvi mereven felállt a helyéről. Félt, de mindent megtett, hogy kifelé nyugodtnak tűnjön. Egy olyan fegyelmezett férfi mellett, mint Xan Ziakis, nem mutathat gyengeséget.

Xan jókedvű volt, mert hamarosan találkozni fog vele: a nővel, akire vágyott. De most, hogy az anyja már nem az alkalmazottja, szabadon cselekedhet. Igaz, a lány társadalmi státusza még mindig sokkal alacsonyabb, mint az övé, de vajon számít-e ez, amikor ágyba viszi?

Amikor kinyílt az iroda ajtaja, lesimította a zakóját, és lazán nekidőlt az íróasztalának.

Az iroda akkora volt, mint egy fél futballpálya. Valószínűleg azért, hogy megfélemlítse a látogatókat, gondolta Elvi. Úgy érezte magát, mint egy kisegér, óvatosan kukucskált be az ajtóból. Aztán felszegte az állát, hogy ne tűnjön olyan ijedtnek vagy félénknek.

– Elvi vagyok, Sally Cartwright lánya.

Az ajtó becsukódott mögötte, és kellemetlen csend lett úrrá rajtuk. A lány tekintete találkozott a férfi borostyánszínű szemének pillantásával.

– Xander Ziakis – mutatkozott be a férfi, és kezet nyújtott neki, hogy üdvözölje.

Legalább van modora, gondolta Elvi, miközben előrelépett, hogy kezet rázzon vele.

– Üljön le, Elvi – utasította a férfi, és az előtte lévő székre mutatott.

– Nem hiszem, hogy jól érezném magam, amíg ön áll – válaszolta.

Vajon mindig ilyen főnökösködő? Valószínűleg.

Egy pillanatra meglepődést látott a férfi tekintetében, de aztán Xan visszanyerte az önuralmát. Feltehetően mindenki pontosan azt tette, amit kért tőle.

A férfi megkerülte az íróasztalát, és várta, hogy a lány végre helyet foglaljon.

Elvi úgy érezte, hogy becsapták. Leült, és az ölébe tette a táskáját, hogy elrejtse remegő kezét.

– Szeretne valamit inni? Teát? Kávét? Vizet? – kínálta udvariasan Xan.

– Egy pohár vizet, ha nem okoz gondot – válaszolta a lány, és figyelte, ahogy a férfi megnyom egy gombot, és továbbítja a kérést a személyzet egyik tagjának.

Harminc másodperccel később behoztak neki egy pohár vizet.

Xan lenyűgözve figyelte a nőt. Sokkal határozottabbnak tűnt, mint amire számított – és sokkal vonzóbbnak is. Titokban felkészült a csalódásra, hiszen korábban csak futólag látta a lányt. De most ott ült előtte, és a szeme a görög égbolt kékjére emlékeztette. Vonásai finomnak és nemesnek tűntek, világosszőke haja egészen a derekáig omlott le. Homokóra alakja volt: érzéki mell, keskeny derék és nőies csípő, amit eddig elrejtett a formátlan kabát. Nem volt túlsúlyos, de szexi idomokkal rendelkezett.

Még arra sem vette a fáradságot, hogy kisminkelje magát.

– Mit gondol, miért ajánlottam ezt a találkozót? – kezdte a beszélgetést a férfi. Mostanra már kételkedett abban, hogy a viselkedéséből következtetni tudna a nő jellemére. Nem bízott a nőkben. Ezt a leckét megtanulta, amikor mostohaanyák mellett nőtt fel.

– Nem tudom pontosan – válaszolta őszintén a lány. – Nyilvánvalóan olvasta a levelemet…

Xan hátradőlt az irodai székében.

– Miért akarnék bármit is tenni egy olyan nőért, aki meglopott engem?

Elvi arcáról eltűnt minden szín.

– Úgy gondolom, hogy aki megszegi a törvényt, azt meg kell büntetni.

– Igen, de… – kezdte a lány.

– Nem vagyok hajlandó kivételt tenni – szólt közbe a férfi. – Jobban sajnálom, hogy egy alkoholista anya mellett kellett felnőnie.

Elvi kényszerítette magát, hogy igyon egy kortyot. Ziakis esélyt sem adott neki, hogy megvédje az anyját.

– Nincs szükségünk a szánalmára – sziszegte, de azonnal az ajkába harapott, mert nagyon jól tudta, hogy legyet mézzel lehet fogni, nem ecettel.

– De a szánalmamra apellált – emlékeztette Xan. – De vajon mi hasznom származna belőle?

Elvi mélyen beszívta a levegőt. A férfi úgy ült vele szemben, mint egy jégtömb. Hirtelen találkozott a tekintetük, és ő látta, hogy a szemében tűz lobban. Láthatóan ugyanolyan kiszámíthatóan reagál a telt idomaira, mint a legtöbb férfi. Nyilvánvalóan a mellét bámulja, és nem rá figyel.

– Anyámat már megbüntették – kezdte Elvi, és kétségbeesésében más stratégiával próbálkozott. – Letartóztatták, ami nagyon ijesztő élmény volt neki. Elvesztette a munkáját, a jó hírét…

– Elvi… – Xan áthajolt az íróasztala fölött, hogy ismét félbeszakítsa.

– Nem, ezúttal be akarom fejezni – vágott vissza a lány dühösen. – Mondja, miért nem vonja vissza a feljelentést?

– Erre a kérdésre már válaszoltam – emlékeztette a férfi szűkszavúan.

– Nem gondolja, hogy ez szép gesztus lenne?

Xan majdnem hangosan felnevetett.

– Nem vagyok nagy emberbarát – vallotta be. – Kőkemény üzletember vagyok.

– Nem azért jöttem ide, hogy megismételjem a szomorú történetet, amit már megírtam a levelemben – mondta Elvi, és felállt. – Szóval ha ez az utolsó szava…

– Nem. Nem figyelt, ugye? Azt kérdeztem, mi hasznom van ebből a jótékony gesztusból. Lehetőségem van arra, hogy felajánljak magának valamit…

Egy pillanattal ezelőtt a lány még azt hitte, hogy semmit sem érhet el. Most zavartan ült vissza a székre. – Tényleg? – kérdezte kételkedve.

A férfi bólintott.

– Nagyon egyszerű ajánlat. Magát akarom. Mondjon igent, és akkor visszavonom a feljelentést.

Elvi teljesen tanácstalanul bámult rá. Nem tudta elhinni, hogy a férfi valóban kimondta ezeket a szavakat. Bénító érzés járta át. A férfi ajánlata gátlástalan és mocskos volt. A végsőkig felháborította, hogy csak úgy ül az íróasztala mögött, és sértő ajánlatot merészel tenni neki. Miféle világban él ez a férfi? Milyen nőkkel veszi körül magát? Egyetlen tisztességes nő sem fogadna el egy ilyen ajánlatot.

Villámgyorsan felállt, felemelte és a férfira öntötte a pohár vizet.

– Hogy merészeli? – kiáltotta dühösen. – Minek néz engem? Prostituáltnak?

Xan elgondolkodva nézte a nőt. A temperamentuma összezavarta.

– Nem ezt mondtam. Van egy szabad hely az ágyamban, és örülnék, ha néhány hónapra elfoglalná…

– Egy szabad hely? Így fogalmaz a szexszel kapcsolatban?

– Ez egy szükséglet, mint az éhség, ami kielégítésre vár – jegyezte meg Xan. – Ha ettől jobban érzi magát, szívesen bevallom, hogy már akkor megkívántam, amikor először megláttam a házam előcsarnokában. Akkoriban nem lett volna helyénvaló kezdeményeznem…

– Ezt egyszerűen nem hiszem el! – zihálta Elvi. – Nem is ismer engem!

Xan ismét lazán hátradőlt.

– Nem kell ismernem ahhoz, hogy lefeküdjek magával. Engem inkább a teste érdekel, és kevésbé a lelke.

– De megpróbált megzsarolni engem! – vágott vissza a lány dühösen.

– Ha tetszik az ajánlatom, visszavonom a feljelentést. Így működik az üzlet, Elvi. Maga is ad valamit, és én is adok valamit. Ez ilyen egyszerű.

– Ez zsarolás! – szembesítette vele a lány.

– Nem, nem az. Választhat. Hogy elfogadja-e az ajánlatomat, vagy sem, az magán múlik. Adok egy hetet, hogy átgondolja.

– Nem kell átgondolnom – biztosította Elvi. – Ez egy mocskos ajánlat, és én nem vagyok olyan nő.

– Valószínűleg ugyanúgy élvezi a szexet, mint bármelyik másik nő – vetette közbe szárazon Xan. – Ha attól fél, hogy valami perverz alak vagyok, akkor téved. Ha szexről van szó, teljesen átlagos vagyok.

– Nem érdekel, mit csinál a hálószobában – jelentette ki a lány, és elkezdett fel-alá járkálni az irodában. Egyszerűen nem tudta elhinni, milyen irányt vett ez a beszélgetés. – Soha nem tudnám elképzelni, hogy valamiféle szexrabszolga legyek.

Xan felnevetett, felállt, és átnyújtott neki egy névjegykártyát.

– A szó, amit keres, az nem szexrabszolga, hanem inkább a végzet asszonya.

– Nem teheti! – Elvi megragadta a kártyát, és sietve felállt. – Ha tudtam volna, mit fog nekem ajánlani, eleve nem jöttem volna ide.

Xan még soha nem akart annyira megérinteni egy nőt, mint ebben a pillanatban Elvit. A nő elképesztő módon felizgatta. Nem tudta megállni, hogy ne képzelje el az ágyon fekve. A vágy újra fellángolt benne. Minél inkább visszautasította a lány, ő annál jobban akarta. Mert Elvi Cartwright egyáltalán nem volt ostoba vagy unalmas.

Nem emlékezett rá, hogy valaha is ennyire kíváncsi lett volna egy nőre.

De Elvi nemet mondott. Talán így a legjobb, gondolta Xan, még ha ez azt is jelenti, hogy le kell mondania az érzéki örömökről.

– Megvan a telefonszámom, ha meggondolná magát – mondta olyan hangon, mintha még mindig nem tudná elhinni, hogy a lány elutasította az ajánlatát.

Elvi megrázta a fejét. Világosszőke haja a válla körül kavargott. Xan merev léptekkel elment mellette, és kinyitotta neki az ajtót. Legfőbb ideje, hogy véget érjen ez a nyugtalanító találkozás.

– Sok szerencsét! – mondta barátságosan.

A lány tüzes tekintete hirtelen találkozott a férfiéval.

– Maga a legaljasabb gazember, akivel valaha is találkoztam – sziszegte, és most egy karmait kimutató macskára emlékeztette Xant. Aztán hirtelen megfordult, és elrohant.

A férfi csak most vette észre, hogy Elvi ott felejtette a kabátját. Gyorsan felkapta, és utánasietett.

– Elvi! – kiáltotta, amikor meglátta a lift előtt várakozni.

A nő szeme tágra nyílt, amikor átnyújtotta neki a kabátot.

– Ó, köszönöm – mondta halkan és bizonytalanul, és hirtelen rájött, hogy az összes alkalmazott dermedten áll, és őket nézi.

Ebben a pillanatban Xan látta, hogy a lány szemében könnyek csillognak. Hirtelen azt kívánta, bárcsak ne követte volna idáig. Most úgy érezte magát, mint egy szörnyeteg, aki megrúgott egy aranyos kiskutyát.

De volt, aki volt. Soha nem a lágy szívéről volt híres.

Elvit még mindig sokkolta a Xannal való találkozás, amikor hazaért. Anyukája a konyhaasztalnál ült és sírt.

– Nem tudom, hogyan találhatnék új munkát az előző munkahelyem ajánlása nélkül – mondta a lányának. – De az igazságot nem mondhatom el. Senki sem akar majd felvenni egy tolvajt.

– Majd kitalálunk valamit – nyugtatta meg Elvi. – Daniel az étteremben van?

– Igen. Szerencsére megkapta a munkát. Így legalább kimozdul a szobájából. Annyira lehangolt! Bűnösnek érzi magát…

Elvi bólintott, és igyekezett nem gondolni arra, hogy véget vethetne ennek az egész rémálomnak. De egyszerűen illetlenség lenne lefeküdnie Xan Ziakisszal, csak azért, hogy visszavonja a feljelentést. Illetlenség és erkölcsileg elítélendő! Bizonyára nem kell ilyen mélyre süllyednie, hogy segítsen a családján. Majd kitalál valami más megoldást.

Fél éjszaka ébren feküdt, és ezen gondolkodott. A sors iróniája az volt, hogy Xan Ziakis volt az egyetlen férfi, akivel valaha is el tudta képzelni a szexet.

Persze eddig csak kevés férfival találkozott, mert férfiak ritkán járnak kézimunkaüzletbe. Kamaszkorában, amikor más fiatal lányok flörtöltek és randiztak, Elvi vigyázott a kisöccsére, és esténként ágyba dugta a részeges anyját. Ő volt a felnőtt, amíg Sally nem tudott úrrá lenni a nehézségein.

Egyébként még szűz vagyok…

Próbálta elképzelni, hogyan reagálna Xan Ziakis a titkára. Nem tudta megállni, hogy fel ne nevessen.

A férfi minden bizonnyal azt feltételezte, hogy neki van tapasztalata ezen a területen. Csak azért tette neki ezt a nevetséges ajánlatot, mert vonzónak találta.

A másodperc töredékéig kiélvezte a meghökkentő tényt: Xan Ziakis vonzónak talál.

Ez a felismerés balzsam volt a lelkére, még akkor is, ha tudta, hogy nem kellene így éreznie. Valószínűleg a mellem miatt van, gondolta. Tinédzserként a fiúk csúfolták az iskolában, mert olyan nagy volt a melle. Azóta gyűlölte a kebleit és nőies csípőjét. Joel, a legjobb barátja az általános iskolából folyton azzal nyugtatgatta, hogy ez érzéki és nőies. De ez pontosan az a fajta vigasztaló megjegyzés volt, amit egy barát mond. Ezért Elvi nem hallgatott rá.

Másnap reggel kapott egy sms-t Joeltől, aki azt javasolta, hogy ebédeljenek együtt. Elvi nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon. Tudta, hogy elmondhatja neki az igazat az anyukájáról és a bátyjáról, Xan ajánlatát azonban nem fogja megemlíteni.

– Hogy lehet egy olyan okos fiú, mint Daniel, ilyen ostoba? – kérdezte Joel, miközben beleszívott a cigarettájába. Egy kis bár előtt ültek a kézimunkaüzlet közelében.

– Az okos embereknek is elmegy néha az eszük – mondta Elvi. Aztán az asztal fölé hajolt. – Téged bámul az a gyönyörű szőke nő! Azt hiszem, itt az ideje, hogy visszamenjek a boltba…

– Nem! – tiltakozott Joel, és rátette a kezét az övére. – Nem érdekel az a nő.

– Még meg sem nézted!

A tekintetük találkozott. Hogyan lehetséges, hogy Joel barna szeme teljesen más hatást gyakorol rá, mint Xané? Joel tekintete a legcsekélyebb bizsergést sem váltotta ki benne. Pedig magas volt, és vonzó kócos fürtjeivel. Feltörekvő festő, aki már több díjat is nyert a portréival. Elvi néha elgondolkodott, vajon miért tartja vele még mindig a kapcsolatot, holott annyira különböző életet élnek.

– Szeretnék neked segíteni egy kis pénzzel – mondta Joel. – Te keveset keresel, Sally munkanélküli…

– Nem, köszönöm szépen – szakította félbe sietve Elvi. – Köszönöm az ajánlatot, de erre semmi szükség.

– Nem akarsz néha egyszerűen elmenni, és hagyni, hogy megoldják a saját problémáikat? – kérdezte a fiú. – Annyi mindent megtehettél volna! Ők mindig is csak visszahúztak téged.

– Az anyámról és a bátyámról beszélsz! – emlékeztette Elvi dühösen. – Szeretem őket, és ők is szeretnek engem. Nem tudok csak úgy hátat fordítani a családomnak.

– De te mindig csak őket támogatod, magaddal soha nem törődsz!

Joel egyszerűen nem értette ezt. Az ő családtagjai nem álltak olyan közel egymáshoz. Elvi viszont tudta, hogy az anyja és a bátyja mindig ott lesz neki – ahogy ő is nekik.

– Csak az időmet vesztegetem – döbbent rá Joel, miközben Elvi felvette a fekete kabátját. – Valami bizarr oknál fogva nem akarod ugyanazt, amit a többi nő: új ruhákat, bulikat, szórakozást…

– Bármit megadnék, hogy lehessen egy kutyám – vallotta be Elvi.

– Egy kutya csak újabb teher lenne.

De ez nem akadályoz meg abban, hogy akarjam, gondolta Elvi később a buszon hazafelé menet. Egy kutyát sétálni mehetne, és megölelhetné, ha magányosnak érzi magát. Egy macska is szóba jöhetett volna, de a macskák nem arról voltak híresek, hogy szükségük van az ölelgetésre.

Mint mindig, a lift most sem működött, így lépcsőn kellett felmennie a tizedik emeleti lakásukig.

A kedve a mélypontra süllyedt, amikor meglátta az anyját és a bátyját egymással vitatkozni.

– Mi folyik itt? – kérdezte tőlük.

– Mindannyiunkat nyomorúságba taszítottam – vallotta be Daniel. – Anya nem talál munkát, és te alig keresel valamit. Hogy lehet így élni? Egyértelmű, hogy rendes munkát kell szereznem.

– Nem – szakította félbe sietve Elvi. – Akkor anya áldozata teljesen értelmetlen lenne, Daniel. Azt szeretnénk, ha egyetemre járnál, és orvos lennél.

– Az én hibám volt! Egyedül én vagyok a felelős érte. És elég idős vagyok már ahhoz, hogy férfiként viselkedjem – magyarázta az öccse. – Egy férfi nem fordít csak úgy hátat a családjának, és nem szenteli magát a tanulmányainak, anélkül hogy arra gondolna, mi lesz veletek.

Elvi megvonta a vállát, betrappolt a hálószobába, és leült az ágyára. Daniel olyan makacs tudott lenni, mint egy öszvér, ha egyszer valamit a fejébe vett.

Most mi lesz? Másodszor nem kap ilyen lehetőséget. Xan Ziakis győzött, gondolta Elvi szomorúan, mert a családja az összeomlás szélén állt. A