BAUER BARBARA

FÉNY A DOMBOK MÖGÖTT

A szerzőnek a Jaffa Kiadónál megjelent kötetei:

Találkozások – Az idegen

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-697-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Prológus

Julietta

Kedves Olvasó!

A regény, amelyet a kezében tart, 2015-ben jelent meg Vakrepülés címmel.

Felnőtt életem első 18 évét a légi közlekedésben töltöttem, részint mint légiutas-kísérő, részint mint repülésbiztonsági, légiközlekedés-védelmi szakember. Első három regényem, a Légikisasszonyok-trilógia ennek az időszaknak a lenyomata és egyben egy életforma lezárása, egy kötelék elengedése.

A Vakrepülés új korszakot nyitott meg az életemben. Ez volt az első olyan regényem, ahol már két lábbal a földön járva elrugaszkodtam a talajtól, szabadjára engedtem a fantáziámat és teremtettem egy világot. Míg korábban, a trilógia írása során nem tettem mást, mint repültem tovább, és nem úgy tekintettem magamra, mint íróra, inkább csak a sorok között éltem újra egy csodálatos korszakot, addig a Vakrepüléssel, a negyedik regényemmel elindultam egy új úton. Vakon belevágtam egy új kalandba.

A légikisasszonyok életét, amióta csak létezik légi közlekedés, egyfajta nosztalgikus, romantikus, idillikus elképzelés vagy éppen irigységgel vegyes érdeklődés lengi körül. Anélkül, hogy íróként akkor ezen gondolkodtam volna, ez a tudat mégis adott egyfajta biztonságot. És a trilógia mai napig tartó sikere igazolta is ezt a tényt. De ezt a nyugalmat és a vele járó írói magabiztosságot csak a Vakrepülés írása során ismertem fel. Amikor először merült fel bennem a kérdés: vajon az emberek kíváncsiak az én történetemre? A fantáziámban született szereplőkre, akiket a képzeletem kelt életre, akiknek a sorsa és valósága az én kezemben van?

Meg kellett küzdenem ezzel a kétellyel.

És vakon repültem az ismeretlen felé, ami aztán ablakot nyitott előttem egy új világra.

Nagyon sokat köszönhetek ennek a regénynek. És nem csak az imént említett bizonytalansággal való vívódás adta felismeréseket. Ez a regény vitt el Szabadkígyósra, aminek hatására megírtam A leggazdagabb árva című regényemet, és egyúttal ráterelt egy útra, a történelem színterében írt regények izgalmas forgataga felé. Ám ahogyan azóta is minden regényemben szükségem van valami kapaszkodóra, olyanra, amit egykor a repülés adott, és amit később történelmi tények, korhű sorsok, levéltári adatok, vagy éppen valós személyek felbukkanása jelentett, a Vakrepülés írása során is volt ilyen biztos pont. Nevesül a regény két helyszíne: Békéscsaba, ahol a férjem született, és Follina, a nászutunk olasz, romantikus vidéke.

Hogy éppen ezt a két várost választottam a regényem színhelyéül, annak egyetlen oka volt, hogy meglepjem vele a férjemet. Sikerült. Most, amikor a tizenötödik házassági évfordulónkra készültem, leemeltem a könyvet a polcról, elolvastam a Follinát idéző oldalakat, és azt éreztem, teendőm van ezzel a regénnyel. Ahogy a kapcsolatunkban is mindennap van egy mondat vagy csak egy szó, egy gesztus, vagy akár csak egy pillantás, egy érintés, egy villanás, amit egymásért teszünk, a mindennapokban, tizenöt év hétköznapjait élve, úgy az emlékek felidézése is egyre nagyobb teret kap. Hisz egyre nagyobb a múltunk, megannyi fontos momentum, együtt megélt öröm és bánat, izgalom és napi rutin, két egykor idegen világ összefonódásának története.

Ez a regény is a része. És újra meg akartam lepni vele a férjemet. Felfrissítem hát, hozzáadom tizenöt év tapasztalatát, miközben Békéscsaba és Follina közt időzhetek, és miközben a biztos pontot már egészen máshol találom meg: a mindenen átsegítő, az életet megszépítő, a hitünket megerősítő, a minket összekötő mély és örök szeretetünkben.

Prológus

Zuhanok!

Vagy álmodom…?

De! Zuhanunk! Le fog zuhanni a repülő…!

Mi ez a zene? Ki zongorázik? Nem látok! Nem látok semmit! Hall engem valaki…?

Anya? Apa? Ott vagytok?

– Érzékeli, hogy itt vagyunk?

– Nem tudjuk. Az elmúlt hat órában stabilizáltuk a lányuk állapotát. Pillanatszerűen már voltak jelek, amelyek az öntudat visszanyerésére utaltak, de Réka egyelőre kómában van.

– Károsodhatott az agya…?

– Nem. Agykárosodástól nem kell tartaniuk. Az eddigi vizsgálatok alapján a lányuk a kómának egy igen enyhe stádiumában van. A sérülései nem indokolják az eszméletlen állapotot. A neurológus szerint a zuhanás okozta sokk, a halálfélelem miatt „kapcsolt ki”. Legyenek türelemmel, beszéljenek hozzá! Nem bocsátkozhatok jóslásba, de remélhetőleg hamarosan visszatér közénk.

Hiszen itt vagyok! Anya, ne sírj!

Apa, kérlek, nézzetek rám!

– Doktor úr! Odanézzen! Réka… mintha mozgott volna a szempillája!

– Az alvás és az ébrenlét állapota között inog. Másodpercekre ki is nyithatja a szemét. Ez jó jel… – biztatta az orvos a házaspárt.

Ő műtötte Rékát – a gyakorlott ejtőernyőst –, miután a fiatal lányt ma délelőtt behozta a mentő. Aznap szerencsére csak ezer méterről ugrottak, egy formációt gyakoroltak. Ám Réka ernyője nem nyílt ki. Pánikba esett, és nem volt ura a helyzetnek. Csupán a szerencséjének köszönhette, hogy a tervezett céltól mintegy kétszáz méterre, a kemény talajtól távol ért földet. A csodával határos, hogy ennyivel megúszta. Egy homokbánya meredek falára érkezett, végigcsúszott rajta, úgy állt meg egy gödör mélyén. Apró zúzódásokkal, a bal karján nyílt töréssel, eszméletlenül találtak rá a barátai.

Ó, ez annyira szép! Milyen kellemes! Felhangosítaná valaki?

– Nyugodtan maradjanak itt, ha javasolhatom, felváltva, mert maguknak is pihenniük kell. Beszéljenek hozzá, hozhatnak be zenét, ha van valami kedvence a lányuknak, vagy fel is olvashatnak neki… Nem túl kellemes ez a csönd és a kórházi zajok. Legyenek bizakodóak! – tette még hozzá az orvos, látva a szülők kétségbeesését.

Zuhanunk! Nem látok semmit! Lezuhanunk…!

Nem haltam meg… Csak ki kellene nyitnom a szemem, és akkor látnék is. Itt vannak anyuék. De hiszen… hiszen nem is repülővel zuhantam le, hanem ernyővel…

Álmos vagyok…

Julietta

1984, Follina, Olaszország

Elena az ablak előtt állt, gőzölgő kávéval a kezében. Szeretett korán felkelni, hogy tanúja lehessen, amint hajnalonta a nap felfedi vörös karimáját a szőlődűnék mögött, majd megbújik a domb védelmében. Az asszony ilyenkor mindig arrébb lépett, hátha onnan láthatja a vele incselkedő fényes égitestet. Aztán nem kellett sokáig várnia. A közben narancssárgára festett korong ismét felbukkant, ezúttal már a körtésben, pajkosan játszadozott, egyik fa koronájától a másikig futkosott, végül zavartalanul és méltóságteljesen megpihent a falu szélén, a templom tornya mögött. Szinte megállt és meghajolt a vén épület előtt, majd nagyot sóhajtva széttárta forró sugarait, végigszaladt Follina utcáin, bekukkantott a házak ablakán, megdöfködte a még lustálkodók pilláját. Megcsillant a patak vizén, és felszippantott minden harmatcseppet, amit az éjszakai locsolásból még megőriztek maguknak a növények.

– Ma is hőség lesz – lépett a konyhába Martino, Elena férje. Ő is töltött egy bögre kávét, majd alig észrevehető csókot lehelt a felesége nyakára, és távozni készült.

Ez minden reggel így történt, immáron tizenhét éve, amióta ideköltöztek. Az asszony pontosan emlékezett arra a reggelre, amikor első alkalommal gyönyörködött a follinai napfelkeltében és az ablakuk alatt elterülő, balkonvirágoktól, ágyásoktól színes apró főtér szépségében.

Tizenhét éve. Azért jöttek a faluba a városból, hogy ők is szőlőt termesszenek, bort készítsenek. Jobb jövőt reméltek. Mert a zenéből nem lehetett megélni a városban.

Elenát Pietro felbukkanása hozta vissza a merengésből, miközben hallotta a férje távolodó lépteit.

Pietro ötven körül járhatott, és amióta Elena először megpillantotta, ugyanaz a fehér sapka takarta a fejét. Minden reggel, amikor a nap már magasabban járt, mint a templom tornya, Pietro letámasztotta biciklijét a fal mellé, hóna alá csapta a sapkáját, megvakarta a tarkóját, és leült az öreg Cesare borozója előtti asztalok egyikéhez. Általában ugyanahhoz. Régebben még a cimboráival itta meg a reggeli pohárkájával, mostanában ezt egyedül tette, de ez láthatóan cseppet sem zavarta. Ünnepélyesen körülnézett. Bólintott Vittoriónak, aki ekkor nyitotta ki a húsboltját mindig véres kötényében, amelyet kora hajnalban, jóval nyitás előtt, tisztán vett fel, hogy gyakorlott mozdulatokkal szétbontsa benne a jószágokat. Majd intett a pék feleségének, Martának, aki mögött már ott illatozott a friss kenyér az üzletben, miközben ő az ajtóban a reggeli kávéját kortyolgatta.

A következő pillanatban Pietro Elenáék ablaka felé biccentett, aztán a tekintete a ház alsó szintjénél állt meg.

De a Gardini Pianino csak később nyit ki. Jóval a pék, a hentes és a borozó után.

Noha Elena és Martino eljöttek a városból, és éppen Follinában telepedtek le, nem értettek ők sem a szőlőhöz, sem a borhoz. Gondolták, majd megtanulják, mint oly sokan, lévén hogy a szőlőtermesztés divatos elfoglaltság, különösen ezen a vidéken. Azután meglepetten vették tudomásul, hogy szinte kérlelik őket: ne akarjanak bort termelni, van abból elég, viszont a zene, az annyira hiányzik a csendes hegyvidéki faluból… Így Martino meghozta a döntést: hangszerboltot nyitnak, éppúgy, mint a városban tették anno, és Elena, aki szakmáját tekintve zenetanár, a helyieket fogja tanítani.

A falubeliek örvendezve fogadták a hírt, szájról szájra terjedt, mire készül a Gardini házaspár. A gyerekek az ablakra tapadva csodálták, hol kap helyet a pianínó, hol a nagybőgő, és hányféle hegedű sorakozik a különleges üzletben. Mindenki várta a nyitást, és vele Gardini asszony zongorajátékát a megnyitó alkalmából. Ennek is már tizenhét éve.

Miközben Elena a múlt és a jelen közt csapongott, Pietro előtt ott volt Cesare bora, amelybe a megszokott módon belekortyolt a férfi, ízlelgette, majd bólintott, megfelel, tele kéri a poharat. Micsoda játék! – mosolygott Elena. Mintha nem ugyanazt inná nap mint nap.

Elfogyott a kávé. Elena az órájára pillantott. Negyed nyolcat mutatott. Nemsokára Julietta is ébred.

A délelőtt mindig gyorsan telt el. Gardini asszony tanítványai, a tehetségesek, minden délelőttjét kitöltötték. Ők iskolaidőben tanulhattak, míg a többiek, a kevésbé jó adottságúak, akik csak a szüleik kívánságára ültek le a zongora elé, vagy vették kezükbe a hegedűt, délután kerültek sorra.

Mint Federico Greco, a nyolcéves fiúcska, aki, hallása nem lévén, kizárólag a szorgalmának köszönhette, hogy olykor eltalált egy-egy hangot a hangszerén. Ha pedig énekelt… akkor Martino úr becsukta az üzlet ajtaját.

– Rossz reklám – mondta el minden alkalommal, lassan két éve már, amióta a fiú náluk tanult.

De Federico ragaszkodott hozzá, hogy folytathassa, és Elena becsülte a szorgalmát. Ő nem sajnálta az energiát azokra a gyerekekre sem, akiket az ég nem áldott meg tehetséggel. Szívesen foglalkozott olyanokkal is, akik kitűzött célok nélkül, a saját örömükre tanultak, mert kikapcsolta, más világba repítette őket a zene.

Federico nem csupán szorgalmas volt, hanem lelkes is. Olyan átéléssel és boldogsággal húzta a vonót a húrokon, mintha nagy közönség előtt játszana egy hangversenyteremben. Ó, pedig olykor a húrok a megmentőjükért vonyítottak, és amikor már mindenki, aki éppen betért az üzletbe, összeráncolt homlokkal sandított a fiú felé, akkor Gardini asszony leállította őt, hogy újabb fogást mutasson neki. Ilyenkor általában mindenki fellélegzett, és tovább nézelődött a hangszerek között.

Mint az az asszony is, aki hetente egyszer, zárás előtt néhány perccel nézett be. Fél éve minden áldott héten. Volt, hogy kétszer is. Senkivel nem beszélgetett. Sovány volt, fakóbarna haja az arcába lógott, pedig valaha szép lehetett. Csodálkozó, nagy, kék szeme most inkább szomorúnak tűnt, már ha nagy ritkán ráemelte valakire. De ő inkább a padlót fürkészte, kopott ruháját babrálta, és várta a sorát, amikor senki nincs a zongora közelében. Akkor odalépett, felhajtotta a fedelét. Utána mindig visszarántotta munkától megviselt kezét a hófehér billentyűkről. Olykor még össze is kulcsolta, máskor inkább idegesen tördelte, aztán óvatosan kinyújtotta enyhén remegő ujjait. Először jobb kézzel, majd ballal érintette meg a hívogató klaviatúrát. Simogatta a csendes hangszert.

Elena többször megleste a nőt, amint áhítattal, csukott szemmel játssza néma játékát. Fürge és hosszú ujjai ilyenkor már nem remegtek. Kizárta a külvilágot, és alig észrevehetően érintette ujjbegyét az egyes hangokhoz. Elenának meggyőződése volt, hogy magában valós dallamokat játszott le, és talán valahol belül hallotta is a melódiát, még ha nem is nyomta le a billentyűket.

– Egészen nyugodtan – lépett közelebb egy alkalommal Elena a nőhöz. Ekkor, közelről láthatta csak igazán, mennyire szegényes az öltözéke, sápadt a bőre, fénytelen a haja, és töredezett a körme. A hangra a nő ijedten nyitotta ki a szemét, mint aki álomból riad, majd szinte futva hagyta el az üzletet.

Majd egy hónap is eltelt, mire újra betért hozzájuk. Gardini asszony már éppen azt hitte, végleg elriasztotta őt, amikor meghallotta cipőjének jellegzetesen kopogó hangját. Mindig ez volt rajta. Hidegben, melegben, esőben. Talán nem is volt másik cipője ezen az elnyűtt darabon kívül.

Elena, tanulva a legutóbbi alkalomból, éppen csak odabiccentett neki, aztán odébb is lépett. Legyen az a néhány perces néma játék az övé.

Innentől kezdve újra fel-felbukkant az asszony minden héten egyszer, általában pénteken, az esti órákban.

A napok úgy követték egymást, hogy közben ugyanazok az arcok, ugyanazok a mozdulatok váltakoztak a reggeli kávétól az esti zárásig.

Ahogy azon a kora őszi estén is, amikor Martino Gardini kilépett az épület elé, s felpillantott az ajtó fölötti táblára: „Gardini Pianino”. Reggel, este ránézett a cégérre, és rövid fohászban hálát adott a sorsnak, hogy van munkájuk. Most zárni készült az üzletet.

Levette a „nyitva” táblát, és behajtotta a kétszárnyú tömörfa ajtó felét. Már csak a kisfiú, Federico, no meg a felesége és a lánya volt az üzletben. A maguk között „Némának” keresztelt asszony az imént távozott. Valójában nem volt néma, bár szinte sosem beszélt. A szomszéd faluban lakott, és az a hír járta róla, hogy a féltestvére fogadta be, amikor menekülnie kellett erőszakos férje elől, minden nélkül, nincstelenül. Azóta sincs munkája, kéregetésből él, csupán amikor néha-néha megszánják az emberek, és kap valami alkalmi munkát, akkor jut akár egy hétre való pénzhez is. Ilyenkor aztán végre jóllakhat meleg étellel is, amire féltestvérét is vendégül látja, hisz ő is csak annyival különb, hogy van fedél a feje fölött. Ám mindez csak szóbeszéd a „Némáról”, senki nem tudja, igaz-e.

Azonban ma, nem sokkal a távozása után visszatért a nő, és ruhája szegélyét markolászva közelített Gardini asszonyhoz.

– Játszhatnék… – sóhajtotta alig érthetően, és csak a kimondott szó után emelte a tekintetét az asszonyra.

– Hogyan?

– Játszhatnék. Van rendes ruhám, felvenném, és… – Égő tekintettel, a zavar, a szégyen és a bizonytalanság mögül nézte Elenát, miközben folytatta: – Tudok játszani. Valamikor… – és ekkor a „néma” nő arca kisimult, egészen ellágyult – …valamikor én is tanítottam, előkelő estélyeken játszottam. – Majd, mint aki hirtelen visszatért a múltból, zavartan a földbe fúrta a pillantását. – Persze, értem én, az már a múlt! – mondta lemondóan, és menni készült, de Elena megragadta a kezét.

– Jöjjön, igyunk meg egy kávét!

Julietta is a zárást várta. Szeretett volna már felmenni a lakásba. Fáradtnak érezte magát. Ma különösen sokat dolgozott. Délelőtt az édesanyjának segített, tanította a tehetséges nebulókat, délután pedig két alkalommal is játszott. Egyszer a templomban, amikor a szüretáldás keretében kérték fel, hogy üljön a nagy orgonához, és kísérje a misét, később pedig az üzletben játszott, mint oly gyakran, a tanítványok, a járókelők és a zenerajongók örömére. Csodájára jártak gyönyörű énekhangjának, virtuóz zongorajátékának.

Federico is tátott szájjal hallgatta a lányt. És miközben nézte, hogyan repkednek Julietta ujjai a fekete és a fehér billentyűk fölött, hogyan mozog a teste a ritmusra, és hogy olyan érzékeny könnyedséggel énekli ki a legnehezebb hangokat is, mintha lehelné a dalt, Federico, a nyolcesztendős kisfiú szeretett volna odalépni, és megölelni a lányt. Amióta csak meglátta, erre vágyott, és miután még annyira kisfiú volt, éretlen gyermek, a vágyát mélyen magában tartotta, és Juliettára mint anyjára, máskor pedig mint nővérére gondolt. A szépséges lányra, a nőre, aki nagyon hiányzott az életéből, mióta meghalt az édesanyja, mióta csak a szőrös, hangos és folyton károgó keresztanyját látta. Ő segített ugyanis az édesapjának, amióta ketten maradtak.

Federico megköszönte Gardini asszonynak a tanítást, Gardini úr felé bólintott, Juliettára pedig zavartan rámosolygott, és egy kedves „Jó estét!”-tel távozott. Tudta, hogy a lány a mosolyt nem láthatta, ám ezt cseppet sem bánta. Sőt, talán nem is baj, mármint az ő szempontjából. A lányt persze sajnálta.

Ugyanis Julietta vakon született. Vakon, viszont hatalmas tehetséggel. Tökéletes hallással, gyönyörű énekhanggal, hangszerek iránti vonzalommal. Ez pedig már hatéves korára tudást eredményezett. Bármit eljátszott a zongorán, amit hallott, vagy ami a fejében megszületett. Jól bánt a hegedűvel és a fuvolával is, de e kettőt kevésbé szerette, mert nem tudott közben felszabadultan énekelni. Az igazi szabadságot a zongora jelentette számára.