K. X. Song – The Night Ends With Fire –
Hajnalra minden lángba borul

K. X. Song: The Night Ends With Fire

Copyright © 2024 by K. X. Song

Hungarian translation © Farkas János

Map Illustration by Alexis Seabrook

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

K. X. Song: The Night Ends With Fire

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, 2024

Fordította: Farkas János

ISBN: 978 615 650 754 9 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Victo Ngai, Adam Auerbach

Grafikai munka: Tót Barbara

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Kótai Katalin

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: romantikus, fantasy

Nagyapámnak, aki anno annyit nevetett és sírt
a Romance of the Three Kingdoms[1] történetein.
Bárcsak elmondhatnám, mennyire szeretem ezeket én is,
és ugyanúgy hatnak rám is.

A történelem felmagasztalt alakjai
csak üresen csengő neveket hagytak hátra nekünk,
amiket tisztelhetünk.

CAO HSZÜE-CSIN: A vörös szoba álma[2]

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

A birodalmak olyanok, mint a cseresznyefák: ha virágoznak, szirmaik egy nap lehullanak. Ha csupaszon állnak, egy nap virágba borulnak. Így ment ez mindig.

DALOK KÖNYVE, 856.[3]

„Háború közeleg…”

A pletykák szárnyra kaptak, és bejárták a fővárost. Nyomukban ámulat és rettegés járt, és itt-ott mohó vágy ébredt a dicsőségre. Csak apám házában lelt teljes közönyre.

– Nem megyek – jelentette ki apám. Arca füstfelhőbe burkolódzott. Az áporodott levegőjű szoba izzadságtól és ópiumtól bűzlött, de apám egyetlen ablakot sem engedett kinyitnunk. Azt állította, hogy a napfény árt a szemének. Szerintem azonban csak nem akarta látni, milyen állapotba került.

A felesége remegve állt mellettem. Hsziujing a mostohaanyám volt, habár csak hét évvel volt idősebb nálam. Amikor megérkezett, a szolgálók arra számítottak, hogy gyűlölni fogom, de apám egyre sokasodó dühkitörései és őrülete egységbe kovácsolt minket közös ellenségünkkel szemben. Ahogy az évek múltak, szövetségünk elmélyült, és laotonggá váltunk. Cinkostársakká.

Hsziujing most ökölbe szorított kézzel igyekezett palástolni érzelmeit.

– A katonai szolgálat a mennyek által ránk ruházott kötelesség. Aki hazudik az uralkodónak, az halálbüntetést…

– Az ég szerelmére, mondd nekik, hogy nem érzem jól magam! Találj ki valamit! Káprázatosan leleményes vagy, ha pénzköltésről van szó. Használd inkább erre a kreativitásod egy részét, és hazudj valamit!

Hirtelen elakadt a lélegzetem apám igazságtalan megjegyzésétől. Hogy meri épp ő meggyanúsítani Hsziujingot a családi vagyon elherdálásával?

– Te voltál az, aki eljátszottad a pénzt, azért kerültünk ebbe a…

Hsziujing mindkét kezét a számra tapasztotta.

– Hallgass, Mejlin! – suttogta.

Apám egy remekbe szabott füstkarikát fújt a pipájából. Meg se hallotta, amit mondtam. Gondolataiba révedve így folytatta:

– Nem megyek el a háborúba. Nem illik hozzám az ilyesmi, az én társadalmi helyzetemben. – Remegő kézzel kiverte a hamut a pipájából, bele a régi hamutartóba. A porcelántárgy valaha anyám hozományának részét képezte. Mára a festék lepattogzott róla, és foltos lett, tönkrement, mint minden ebben a házban.

– Miért nem külditek el az öreg lakájt helyettem? – kérdezte apám, jót kuncogva a saját ötletén. Nagy sokára letette a pipáját, és figyelmének teljes súlya ránk nehezedett. – Eléggé hasonlít rám, nem igaz?

– Apám! – bukott ki belőlem, mert egyszerűen képtelen voltam féken tartani az indulataimat. – Csou élete alkonyán jár.

– Nem kérdeztem a véleményedet! – csattant fel apám, és szeme szinte szikrát szórt felém. Úgy tűnt, mintha elfelejtette volna, hogy én is jelen vagyok. Hsziujing rémülten pillantott rám, én azonban válaszképpen csak megráztam a fejem, míg apám nevetett.

– Annál jobb – jelentette ki apám. – Ahogy a bölcsek mondják, két legyet üthetünk egy csapásra. Inkább vesszen oda, mint hogy tovább élősködjön rajtunk. Manapság még a kutyák is több hasznot hajtanak, mint ő…

– Csou bácsi többet tett ezért a házért, mint te valaha is.

A szavak még azelőtt kicsusszantak a számból, mielőtt meggondolhattam volna, mit mondok. Hsziujing felszisszent, apám összehúzta a szemét, majd felkászálódott, megkapaszkodva az asztalba, hogy megtartsa az egyensúlyát. Apám ekkor már előrehaladott korban járt, de még mindig nagy termetű férfi volt, aki jó néhány fejjel magasabb volt nálam. Régen úgy tartották róla, hogy csupán a megjelenésével főhajtásra késztette a körülötte lévőket, még azelőtt, mielőtt ő hajtott volna fejet az ópium előtt.

Felém botorkált, hosszú, szabadon lógó haja a vállára hullott, szeme opálosan csillogott. Vicsorogva elkapta az államat, és felemelte a fejemet, hogy kénytelen legyek a szemébe nézni.

Arcunk centikre volt egymáséitól. Évek óta nem voltam hozzá ilyen közel.

Hsziujing egyszer bevallotta nekem, hogy amikor megismerkedett apámmal, jóképűnek tartotta. Tetszett neki a sötéten fénylő szeme, az egyenes orra és a kiugró arccsontja. „Te is olyan szépséges vagy, mint ő”, mondta nekem egyszer, kedvesen. Sose mondtam neki, de én ezt a létező legsúlyosabb sértésnek éltem meg.

– Az a Csou pimaszságra nevelt téged – motyogta apám. – Nem lett volna szabad hagynom, hogy beavatkozzon a dolgomba, anyád halála után. – Arcomat a kezében tartva az egyik, majd a másik oldalra fordította a fejemet, és úgy nézett, ahogy a hentes vizsgálja a feldolgozásra szánt disznót. Amikor megpróbáltam elhúzódni tőle, csak még szorosabban fogta az arcomat.

– Hány éves is? – kérdezte a koromról Hsziujinget. Gúnyosan élcelődő hangra váltva megismételte: – Hány éves is az én édes, drága leányom?

Hsziujing reszketeg hangon válaszolt.

– Épphogy betöltötte a tizenhatot – felelte. – Még nagyon sok mindent meg kell tanítanom neki a női lét…

– Csendet! – Apám eleresztett, és tetőtől talpig végigmért. – Tizenhét évesen már túl öreg, hogy még mindig eladósorban legyen. Üzenem Csounak, hogy holnapra hozassa ide a házasságszerzőt. Újholdra hozományra számítok!

Az újholdig mindössze két hét volt hátra.

– Nem! – kiáltottam fel. – Nem vagyok hajlandó férjhez menni!

Észre sem vettem apám kezét megmozdulni, egészen addig, míg az az arcomba nem csapódott. A pofon erejétől hirtelen félrekaptam a fejem. Pislantottam, hogy visszatartsam a könnyeimet.

– Azt teszed, amit mondok, Haj Mejlin! – parancsolt rám apám, ellentmondást nem tűrően. – Ha kudarcot vallasz, és nem szerzel szép hozományt, mint első feleség, elküldelek ágyasnak!

– Uram, kérlek… – Gyűlöltem, hogy könyörögni látom Hsziujingot.

– Ne avatkozz bele! – Apám felemelte a kezét, hogy őt is megüsse, de én gyorsabb voltam, megragadtam a mostohaanyámat, és magam mögé állítottam. Hsziujing annyira reszketett, hogy szinte képtelen voltam megtartani őt.

– A döntésem végleges! – folytatta apám. – Mejlin tizenhét éve él a házamban, viseli a nevemet, és részesül a javaimból. Eljött az idő, hogy visszafizesse az adósságát! Most pedig táguljatok a szemem elől!

Hsziujing azonnal kinyitotta az ajtót, és menekülőre fogta, mielőtt még apám meggondolhatta volna magát.

– És ne merészeljétek a hadúr hírnökeit beengedni ebbe a házba!

Az ajtó becsapódott mögöttünk. Addig meg sem mertünk állni, míg a folyosó végére nem értünk, ahonnan a női lakrészek szobái nyíltak, az udvar túlsó végében. Csak amikor oda behúzódtunk, akkor hagytam, hogy az érzéseim eluralkodjanak rajtam.

– Mei Mei – suttogta Hsziujing, s arcomat a mellkasához szorította, és ringatott, miközben mindketten sírdogáltunk, de csak halkan, mert itt a falnak is füle volt, még a mi szobáinkban is.

– Nem lesz az olyan borzasztó – duruzsolta. – A házasságszerző talál neked egy kedves és tisztességes férjet, aki majd gondoskodik rólad, és megóv mindentől.

– Fogadok, hogy a házasságszerző így jellemezte neked is apámat, amikor neked keresett párt. Mind hazudnak! – Hangom karcos és nyers volt. – Gyűlölöm apámat!

Hsziujing csitított.

– Ne hibáztasd az apádat. Borzasztó nagy nyomás alatt van – magyarázta. – Az adósságbehajtók mindennap kopogtatnak az ajtón.

Felemeltem a fejemet.

– Azt hittem, hogy már szinte az összes szolgálót elbocsátottad.

Hsziujing felsóhajtott.

– Ez így is van, de a dolgok jelenlegi állása szerint már nem sokáig tudjuk fenntartani magunkat. Talán jó is, hogy küszöbön áll a háború. – Elhallgatott, és az ajkába harapott. – Az ég megbocsájt, amiért ilyeneket mondok.

Megpróbáltam letörölni a könnyeimet.

– Szükséged van a hozományomra, igaz? – kérdeztem, ahogy kialakult bennem a felismerés.

Hsziujing szólásra nyitotta a száját, majd becsukta.

– Ami azt illeti, igen – mondta végül –, mert máskülönben így, a háború közeledtével az adósságbehajtóknak sok dolga lesz.

– De…

Mielőtt azonban befejezhettem volna a gondolatomat, olyan émelygés fogott el, hogy térdre rogytam annak erejétől.

– Mei Mei! – guggolt le mellém Hsziujing. – Mi a baj?

Nem tudtam megszólalni a hasogató fájdalomtól, ami olyan volt, mintha belülről szakítanának széjjel. Megpróbáltam felemelni a fejem, hogy megnyugtassam Hsziujinget, de alig láttam keresztül a vörös ködön. A távolból egy szívszorító sikolyt hallottam.

– Érted is jönnek – suttogta valaki, aki mintha közvetlenül a fülembe szólt volna. Egy férfihang volt, valakié, akit még soha nem hallottam. Ekkor, mint egy második szempáron keresztül, azt érzékeltem, hogy egy hatalmas szakadék nyílik valahol messze, ezzel egy időben a mellkasomban is, bármilyen valószerűtlenül is hangzik ez. Egymáshoz préselődtek a csontjaim, megrándultam és…

Amilyen hirtelen jött, olyan gyorsan meg is szűnt a fájdalom, és nyom nélkül eltűnt. Magamhoz tértem, mint valami részeg, tátongó résekkel az emlékezetemben.

– Mejlin, fehér vagy, mint egy gui[4]!

Megérintettem nyirkos arcomat, majd felálltam.

– Mi történt?

– Kiabáltál.

Rekedt torkom is ezt támasztotta alá. Hirtelen feleszméltem, és rájöttem, mit jelent ez.

– Erről ne beszélj senkinek! – szóltam rá élesen. – Még Csou bácsinak sem.

Hsziujing arckifejezése megváltozott.

– Ugye, nem… Nem hallottál hangokat, igaz?

Lehetetlen volt nem kihallani a Hsziujing hangjába kúszó félelmet.

– Nem vagyok őrült! – jelentettem ki.

Hsziujing megpróbált újra átölelni, de ezúttal ellenálltam neki.

– Te nem vagy olyan, mint az édesanyád, Mejlin – mondta halkan.

Összeszorítottam az állkapcsomat, és erőt vettem magamon, hogy ne sírjam el magam.

– Jie, itt vagy? – kiáltotta valaki, így megmenekültem a válaszadástól. A húgom ekkor beszaladt a szobába, szeretett rongybabáját szorongatva. Még csak ötéves volt, de már megérezte, mikor van valami konfliktus kibontakozóban. Ebben az ingatag lelkületű házban erre szüksége is volt.

– Rouha! – szólítottam meg, és felegyenesedtem.

Hsziujing megpaskolta a kislány fejét, és megsimította a hajfonatát.

– Azt mondtam Szilvavirágnak, hogy bújjon el a gyerekszobában – mondta Rouha. – Mondhatom, apa rossz hangulatban van ma.

– Okos gyermek vagy! – dicsérte meg Hsziujing. – Menj, játssz az öcséddel, holnap pedig ne légy láb alatt, rendben? Jie Jie-nek és nekem sok dolgunk lesz.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte, átkulcsolva a lábamat, szemében rémülettel vegyes várakozással. Ezek szerint hallotta, amiről beszélgettünk.

– A házasságszerző látogat meg minket – feleltem, az őszinteség mellett téve le voksomat. – Nagy hozományt szerzek mindannyiótoknak. Akkor majd kapsz selymet, hogy új ruhákat varrhassunk neked!

– Nem akarok selymet! – jelentette ki Rouha. – Utálom a ruhákat!

Hsziujing kierőltetett magából egy nevetést.

– Te úgy félsz a ruháktól, mint a főnix a vastól.

– És utálom a házasságszerzőt is! – Rouha arca bíborvörösre vált. Biztos jele volt ez a közelgő hisztinek.

– Elég legyen – csitította Hsziujing, és kedvesen megcsípte a kislány arcát. – Ezek kedves emberek. Olvasnak a csillagokban, és jó szerencsét hoznak a családoknak egész Anlaj-szerte.

– Jó szerencse, mondhatom – pufogtam, bár igyekeztem nem túl kritikusnak tűnni Rouha előtt. Egy napon ő is találkozni fog majd a házasságszerzővel, és ugyanarra a sorsra jut, mint én. A gondolatra tehetetlen kétségbeesés rándította össze a gyomromat. Nem csoda, hogy az anlaj anyák annyira igyekeztek nem szeretni a lányaikat. Olyan volt ez, mint kitépni a saját szívük egy darabját.

– Én hálás vagyok a házasságszerzőnek – mondta Hsziujing halkan, és Rouha feje fölött a szemembe nézett –, mert az ő révén jutottam el hozzád, húgom.

MÁSODIK FEJEZET

A férfiak építik fel a városokat, és a nők rombolják le azokat.

BESZÉLGETÉSEK ÉS MONDÁSOK, 889[5]

Hsziujing másnap egész nap körülöttem tüsténkedett, és felöltöztetett hozományának egy darabjába, amit még nem adott el. Egy halványkék selyemruha volt, a szélben reszkető fűzfákkal hímezve. Valaha gyönyörű darab volt, de mára pusztulásnak indult. A ruha ujjai megkoptak és elvékonyodtak a használatban, a ruha szegélye kifeslett. Ez volt ugyanakkor a legszebb ruhánk, és Hsziujing elhatározta, hogy jó benyomást fog tenni a házasságszerzőre.

Én csak abban voltam biztos, hogy túl akarom élni a napot.

Délben felmásztam a tetőre, és onnan néztem, mikor bukkan fel a házasságszerző gyaloghintója. A lakóépületeink falain kívül az utcák felbolydultak a közelgő háború hírére. Utazók lepték el a várost, és özönlöttek be a város kapuin: a portékáikat nagy hangon hirdető kereskedők, katonai szolgálatra jelentkező fiatal férfiak és némi profitban reménykedő kurtizánok, mielőtt minden katona elindul a harctérre. A tömegen várakozással teli izgalom lett úrrá, benne volt a levegőben, hogy most sokak előtt új lehetőségek nyílnak meg. Csak a mi házunk maradt ki mindebből. Falainkon belül ugyanolyan mozdulatlan és zord légkör uralkodott, mint egy kriptában. Hiszen én is épp most készültem lemondani a jövőmről, nem igaz? Nem mintha egyébként túl fényes jövő állt volna előttem.

Csontjaimba hatolt az ismerős fájdalom. Szorosan behunytam a szemem, ellazítottam a rágóizmaimat és a nyakamat, majd végig a gerincem mentén a hátizmaimat. Csou bácsi szavai visszhangoztak a fejemben, miközben beszívtam, majd kifújtam a levegőt, és engedtem, hogy a csi, az életadó energia szabadon áramoljon a testemben. „Fa, tűz, föld, fém, víz”, ismételtem magamban, ahogy összhangba hoztam az elemeket saját véremmel és légzésemmel. Csou bácsi tanította meg nekem még kiskoromban, mit jelent a csikung, és hogyan kell kungfuzni, míg képességeim felülmúlták az övét, sőt végül a helyi nagymester képességeit is, aki tudta, hogyan kell titkot tartani. Ez a velem született képesség nem a fizikai erőnlétemből fakadt, mert az a legjobb esetben is középszerű maradt, hanem az elmém erejéből, amit a harcművészetek csak még tovább csiszoltak, mint köszörűkő az acélt. Ha a csikungban nem találtam volna enyhülést, nem biztos, hogy túléltem volna anyám halálát.

Azt mondják, hogy egy balsorsra ítélt anya lánya arra van kárhoztatva, hogy kövesse az anyja példáját. Rouha miatt reméltem, hogy ez csak egy minden alapot nélkülöző babona. Édesanyám tizenkét éves koromban hunyt el, és Rouha akkor még túl fiatal volt ahhoz, hogy emlékezhessen rá. Csou bácsi szerint anyám vesztét a gyenge szíve okozta, de mindannyian hallottuk a szolgálókat arról suttogni, hogy megbolondult.

Egy bántóan csiricsáré gyaloghintó fordult be a sarkon, jobbra-balra billegve, míg végül megállt a kapunk előtt. A belőle kiszálló nő drágább öltözéket viselt, mint én. Hajába ősz szálak vegyültek, de még mindig egy élete teljében lévő nő ereje sugárzott belőle. Elhessegette a segítségére siető hordárokat, és imbolygó léptekkel, de egyedül vonult be a kapun. Aztán ráeszméltem, hogy már nem vagyok többé a külvilág csendes szemlélője. Ez a nő értem jött.

Az ablakon keresztül visszamásztam a szobámba, és lesiettem a lépcsőn, ahol majdnem fellöktem Hsziujinget.

– Hát itt vagy! Csou bácsi szólt, hogy megérkezett a házasságszerző.

Hsziujing berángatott a nappaliba, amit kiszellőztettek a házasságszerző látogatására készülvén. Én azonban még mindig éreztem az ópium fanyar szagát a levegőben, amit lehetetlen volt kiirtani onnan. Apám mindenütt otthagyta a nyomát.

– Köszönöm, hogy megtette ezt a fáradságos utat hozzánk, Su asszony! – üdvözölte a nőt Hsziujing, majd töltött neki egy csésze oolong teát.

Su asszony ravasz, számító pillantással az arcán így szólt:

– Javában tart az esküvői szezon, úgyhogy nem fecsérelem az időmet szócséplésre. Térjünk a tárgyra! – jelentette ki, de olyan nyers hangon, amit nem sok nőtől hallottam eddig. – Megdöbbentő, milyen állapotban van a maguk otthona. Ráadásul minden pletykát hallottam. Haj uraság kedveli a szerencsejátékot, nem igaz?

Hsziujing levegő után kapott a nő brutális őszintesége hallatán. Su asszony láthatóan nem kívánt lakatot tenni a szájára.

– Kérem, üljön le! – mutattam az egyik kanapéra a helyiségben. Már rég odaadtuk az adóbehajtóknak a bútoraink java részét. Su asszony szemén keresztül nézve újra feltűnt, milyen kopár pusztasággá vált az otthonunk.

Régen jobb volt a helyzet, szerettem volna mondani. Apám előkelő származású volt, a Haj klán legidősebb fia, a szerencsejáték és az ópium iránti szenvedélye miatt azonban anyám halála után minden korábbinál mélyebbre süllyedt. Lévén pedig, hogy ő volt a családfő, mi is osztoztunk a sorsában.

A házasságszerző leült, és a falra akasztott összecsukható legyezőre mutatott:

– Az az édesanyád arcképe?

Bólintottam. A legyezőt egy tollrajz díszítette, egy portré, amit anyám egy régi barátja készített róla. A legyező már túl kopott volt ahhoz, hogy bármit is érjen. Ezt onnan tudom, hogy ezt is megpróbáltuk eladni korábban.

– Nagyon szép nő volt – jegyezte meg a házasságszerző, elmerengve. – Nagyon kár, hogy ez történt vele. – Odahajolt hozzám. – Úgy hallottam, élete vége felé azt állította, képes a szellemekkel társalogni. Ez tényleg igaz?

Hsziujing nem hagyta, hogy válaszoljak.

– Természetesen nem! – csattant fel. – Ebben a házban senki nem hozna magára ilyen bajt!

– Ez a fajta gonosz nem tágít – mondta a házasságszerző, sokatmondóan felvonva a szemöldökét, a ház állapotát látva. – Ráadásul a maga férje, úgy tűnik, nem épült fel teljesen a felesége halála után.

Hsziujing arca erre egy szilveszteri lampion színét öltötte magára.

– Anyám élete vége felé súlyos beteg volt – mondtam halkan. – A mi házunk népe azonban mindig engedelmeskedett az uralkodó parancsainak.

A házasságszerző helyeslően bólintott.

– Dicséretes – mondta. – Gyere ide!

Először Hsziujingra pillantottam, aztán óvatosan közelebb húzódtam. A házasságszerző minden teketóriázás nélkül a két keze közé vette az arcomat, és megcsipkedte, megbökdöste minden testtájamat, a fülcimpámtól kezdve a mellemen át a könyökömet borító laza bőrig. Ciccegett, mert nem voltam elég gömbölyded, de folytatta az alapos vizsgálatot, le egészen a talpam boltozatáig. Amikor végzett, visszaült a kanapéra, és összeszorította a száját. Arckifejezése nem sok reménnyel kecsegtetett.

– Van valakim a számodra – sóhajtotta, majd belelapozott a katalógusába. – Ez a férfi a legjobb, akit ajánlani tudok neked.

Minden észérv ellenére abban reménykedtem és azon imádkoztam, hogy ne akadjon számomra férj. Hogy minden házasulandó férfi elmenjen harcolni, vagy ne legyen hozománya. Csak még egy évet akartam. Hogy élhessek kicsit.

– Egy kereskedő az illető…

Hsziujing jól hallhatóan levegő után kapott. Meglehet, hogy a Haj klán jó hírnevén sok csorba esett, de még mindig nemesi családnak számítottunk. A családom számára annál megalázóbbat, hogy hozzámenjek egy közönséges kereskedőhöz, elképzelni sem tudtam. Azzal minden maradék tekintélyünket is elveszítenénk.

– …ami miatt igazán nem kell aggódniuk – folytatta Su asszony. – Most az a fontos, hogy ez az illető jelentős összegű hozományt hajlandó fizetni érted.

– Természetesen – válaszolta Hsziujing, ahogy összeszedte magát. – Úgy lesz, ahogy a csillagokban meg van írva.

– Csu uraság már öregedőfélben van, ami számodra kedvező, mert ez azt jelenti, hogy csökken az étvágya. Reméljük legalábbis.

Kirázott a hideg. A látómezőm szélén kezdett elsötétülni a világ, amitől egyre torzult körülöttem a szoba.

– Első feleségnek kérik-e Mejlint? – kérdezte Hsziujing, az aggodalomtól falfehéren.

Su asszony megcsóválta a fejét.

– Nem, de lehetősége lesz megszülni a férje első gyermekét. A többi asszony ugyanis nem volt képes fiút szülni neki.

– Mi történt az úr előző feleségeivel?

– Tüdőbaj – felelte a nő kurtán, kerülve a pillantásomat.

– Mind abban halt meg?

Nem is lepleztem kételkedésemet. A házasságszerző kelletlenül felnézett a jegyzetfüzetéből, és végigmért.

– Vág az eszed, igaz? – kérdezte. – Ne feledd, hogy „A szépség a nők bölcsessége”. Csinos arcod van. Adj hálát az isteneknek érte. A szád pedig még csinosabb lesz, ha csukva tartod. – Su asszony ekkor elhallgatott, ahogy rájött, hogy elszólta magát. – Mármint az uralkodónak adj hálát. Kegyelme fényeskedjék felettünk.

– De ezzel a külsővel – vetette közbe Hsziujing – Mejlin leendő férje legalább egy…

Su asszony ekkor ököllel az asztalra csapott.

– Tudja, mekkora szerencséje van azzal, hogy én egyáltalán szóba állok a maguk családjával? A férje neve szitokszóként terjed szerte Anlajban! Mindenki tudja, hogy az uzsorások a nyakában lihegnek!

– De ez a férfi nem fogja… – Hsziujing elhallgatott, egyszerűen torkára forrt a szó. Én azonban kihallottam a félelmet a hangjából. Attól félt, hogy én is a férfi korábbi feleségeinek sorsára jutok.

– Tudja, hogy van ez… – mondta a házasságszerző, kifürkészhetetlen arccal. – Nekünk, nőknek áldozatokat kell hoznunk a családjainkért.

Túlságosan is jól értettem Su asszony szavait. Nem maradt más remény a családunk számára. Apám egyre inkább az ópium rabjává vált, ahogy öregedett. Rouha és Szilvavirág még mindig nagyon fiatal volt. Azt akartam, hogy életben maradjanak, szükségem volt arra, hogy éljenek.

– Su asszony, köszönöm a megtiszteltetést – szólaltam meg, mélyen meghajolva, hogy elrejtsem a könnyeimet. Mire kiegyenesedtem, összeszedtem magam. – Örömmel várom, hogy találkozhassak a jegyesemmel.

– Az nagyon jó – felelte Su asszony, és átnyújtotta a házassági szerződést. – Ezt add oda az apádnak. Egy hét múlva találkozunk.

A papírokra nézve elmosolyodtam, ahogy az ember az akasztófára mosolyog.

HARMADIK FEJEZET

Vu császárral, aki leginkább talán arról ismert, hogy bevezette a birodalmi vizsgarendszert, egy új korszak köszöntött be, amivel bizonyos lehetőségek nyíltak meg a parasztság előtt. 825-től kezdődően bárkiből, aki elérte a legmagasabb osztályzatot, jinsi tudós válhatott. Érdemes ugyanakkor megjegyezni, hogy míg minden nemesi származású személy elvégezhette a vizsgát, a parasztok közül csak a Csuang Ning fővárosban hivatalos nyilvántartásba vett személyek vizsgázhattak. A tudósok ezt a törvényi változást, illetve a Csuang Ning Nyomortelep kialakítását nevezték meg a IX–X. században a tapasztalt munkástömegek városba való beáramlásának legfőbb hajtóerejének.

A VU-DINASZTIÁRA EMLÉKEZVE, 913

Aházasságszerző távozása után túl ideges voltam ahhoz, hogy nyugodtan üljek. Tudtam, hogy még sok teendő vár ránk a lakodalom előtt, de előbb valamit még el kellett intéznem.

Meg kellett tudnom, hogy a jövendőbelim gyilkos-e, vagy sem. Hsziujing semmi szín alatt sem egyezne bele, hogy találkozzak vele. Egyrészt ezzel balszerencsét hoznék a fejemre, másrészt túl veszélyes lenne. A hurok azonban egyre szorult a torkom körül, ezért úgy éreztem, ki kell szabadulnom a házból. Megvártam hát, hogy Rouha elterelje Hsziujing figyelmét egy újabb hisztivel, aztán a szobám ablakán át kiszöktem.

A házasságszerző könyvébe titkon bepillantva tudtam, hogy körülbelül hol lakik Csou uraság, de ahhoz, hogy gond nélkül eljussak a Venhszi városrészbe, nem sétálhattam csak úgy le az utcára. A nőknek nem javasolták, hogy egyedül közlekedjenek, a nemes hölgyeknek pedig egyesen megtiltották. A kungfunak köszönhetően azonban olyan képességek birtokába jutottam, amelyek miatt más lehetőségek is megnyíltak előttem. A háztetőkön ugrálva rejtve maradtam a kíváncsi pillantások elől, és mindig lebuktam, amikor egy járókelőnek kedve támadt az égre pillantani. Gyönyörű nap volt. Galambok turbékoltak az aláhajló ereszcsatornákon, ünnepi hangulatot árasztó vörös lampionok lengedeztek az utcák felett. Az újévi ünnepségek néhány hete értek véget. Hsziujingnak sikerült annyi időre lekötnie apám figyelmét, hogy kicsempészhessem Rouhát és Szilvavirágot, hogy megnézhessük a sárkányok táncát. Szilvavirág még a táncosok gyűrűjébe is megpróbált beugrani, hogy játszhasson velük.

Csu uraság házához érve megbújtam egy kovácsműhely tetején kialakított kertben. Venhszi városrész keskeny utcáit zsúfolásig töltötte a sok különböző üzlethelyiség, amik minden talpalatnyi helyet kihasználva sorakoztak egymás mellett. Az utca túloldalán egyenruhás katonák özönlöttek ki egy játékbarlangból, részegen röhögve, mint akiknek semmi gondja az életben.

Csu uraság házának magas, színesre festett kapuja jól jelezte a ház urának vagyonát és társadalmi helyzetét. Onnan azonban, ahol én rejtőztem, jól ráláttam az udvarára. Szolgálók siettek dolgukra a nyitott galérián, de a jegyesemnek nem láttam jelét. Teltek az órák, de továbbra sem bukkant fel. Tudtam, hogy Hsziujing már biztosan aggódik értem. Biztos azt hiszi, hogy a házunk mögötti erdőben edzek, és gyakorlom a kungfut, ahogy azt szoktam, és elküldi Csou bácsit, hogy keressen meg. Ő azonban nem fog ott találni.

Ideje volt beismerni a vereséget, és hazaindulni. Felegyenesedtem guggolópozíciómból, és kinyújtózkodtam. Ekkor hallottam meg, hogy valaki felsikolt.

Egy szolgálólányt hajítottak ki az udvarra, akinek a kezéből kiesett a porcelántányér, és hangos csörrenéssel tört össze a kövezeten. Néhány másodperccel később egy széles mellkasú, hosszú, ősz hajú férfi viharzott elő a folyosóról, egyenesen a lány felé. Először azt hittem, fel akarja segíteni őt, de amikor a lány felpattant a földről, megértettem, hogy el akar menekülni a férfi elől. Túl lassú volt. A férfi megragadta a nyakánál fogva, és a falhoz szorította. Azután megpofozta.

Önkéntelenül is az arcomhoz kaptam a kezem. Még mindig érzékeny volt az arcom, ahol bekékült, mert apám megütött. Még jó pár réteg gyöngypor alatt is kivehető maradt a világos bőrömön éktelenkedő zöldes-lilás folt.

Csu uraság – mert csakis ő lehetett az, mivel csak a ház ura engedné meg magának, hogy ilyen jelenetet rendezzen – mondott valamit a szolgálónak. A lány összerezzent a szavai hallatán, és elgondolkodtam, hogy vajon mit mondhatott neki a férfi. Ezután eleresztette a lányt, és megvetően megcsóválta a fejét, majd a ruhája szegélyét felemelve a porcelándarabkák fölött, elsétált.

A lány ottmaradt egyedül az udvaron, és nagyokat szippantott a levegőből, ahogy zokogott. Vajon én is így nézek ki, gondoltam, amikor azt hiszem, hogy egyedül vagyok? Milyen szánalmas.

Rám is ez a sors vár. Kikerülök ugyan apám keze alól, de csak azért, hogy egy másik férfi uralma alá kerüljek. Ráadásul még ha szülök is neki egy egészséges fiút, és kiharcolok magamnak egy rendes pozíciót a férjem udvarában, és még ha Csu uraság el is halálozik hamarosan, egy nap a fia is fel fog nőni, és aztán ő fog parancsolni nekem. Megmondja, hogy mit ehetek, hol alhatok, hová mehetek, és hová nem, figyelni fogja minden szavamat, talán még a gondolataimat is. Életem hátralévő részét a férfiak fogják uralni.

Nem csoda, hogy anyám úgy döntött, elege van ebből az életből.

Térdre rogytam, és nyeltem egyet, hogy eltűnjön a fojtogató érzés a torkomból. Milyen könnyű lenne, gondoltam. Akár itt és most is leugorhatnék erről a tetőről. Nekifuthatnék, azt képzelve, hogy tudok repülni. Talán anyám is ezt mesélte be magának életének utolsó másodperceiben, mielőtt megfulladt volna. Talán elhitette magával, hogy képes lélegezni a víz alatt. Talán látni akarta, milyen messzire tud elúszni. Vagy egyszerűen csak szabadságra vágyott.

Önző tett volt a részéről, kétségtelenül, de rabszolgáknak nem jár kegyelem.

Felálltam. A tavaszi szél gyengéden legyezgette a ruhámat, játszadozott annak bő ujjával és hosszú hajammal. Éreztem, ahogy a csi gazdagon áramlik testemben, a nyers életenergia nem ütközött semmi ellenállásba. Megtehetném. Szárnyra kelhetnék. Én is szabad lehetnék.

Ekkor azonban eszembe jutott Hsziujing. Aztán Rouha és Szilvavirág. Aztán arra gondoltam, nem akarom, hogy velük is ez történjen. Még túl fiatalok voltak ahhoz, hogy emlékezzenek anyánk halálára. Az én elvesztésembe belepusztulnának, ahogy én is majdnem belepusztultam az anyáméba.

Nagyot sóhajtottam, és elindultam vissza. Hsziujingnak igaza volt. Néha jobb nem tudni az igazságot.

Ekkor hallottam meg a második kiáltást aznap este.

Ez sokkal hangosabb volt, és még sok másik kiáltás követte. Az emberek egymást figyelmeztetve ordítottak, a tömeg úgy oszlott szét, ahogy a denevérek menekülnek a fény elől. Onnan a magasból, ahol álltam, észrevettem, hogy mi okozta a felfordulást. A dombtetőn elszabadult egy szekér, és most egyre gyorsabban bukdácsolva rohant lefelé az utcán. A boltosok gyorsan berántották az utcáról az áruikat. Az utcagyerekek félreugrottak, a galambok vijjogva rebbentek fel. Az utca túlsó végén azonban megláttam egy öregembert, aki megbotlott a macskaköveken, és elesett. Botját sem érte el, mert az legurult a lejtőn.

– Segítsen valaki! – kiáltotta egy ősz hajú asszony. Hasonló korúnak tűnt, mint a földön fekvő ember, és bár erősebb volt, ahhoz mégis lassan mozgott, hogy segítsen az öregemberen.

A csi tűzforrón zubogott az ereimben. A tető széléhez ugrottam, onnan pedig le a földre, de nem tudtam, mitévő legyek. Ekkor megláttam egy katonaruhás fiatalembert odarohanni az öregemberhez, hogy segítsen rajta. De ugyan hogy tudná időben elvinni őt a szekér elől, tűnődtem. Micsoda egy bolond!

Szívem hevesen vert tanácstalanságomban, amikor észrevettem egy hosszú vasrudat a kovács üllőjének támasztva. Kirúgtam az alját, aztán elkaptam, mielőtt a földre zuhant volna. Csimet összpontosítva összeszorított foggal a levegőbe emeltem a rudat. Nem hibázhattam. A szekér feltartóztathatatlanul dübörgött lefelé az utcán. Egy szempillantás múlva mellettem fog elrobogni. Nem léphettem akcióba sem túl korán, sem túl későn.

Mialatt felkészültem, nem láttam mást magam előtt, csak a szekér kerekét. A küllők közé célozva nagy erővel belöktem a rudat a szekér hátsó kerekébe. Sikerült jól céloznom. A rúd becsusszant a küllők közé. Ekkor azonban a lendülettől én is előrelendültem, hiába tartottam magam erősen. Kirepültem az utcára, és bevertem a fejem a macskakövekbe.

A szekér azonban hiba nélkül megállt. Kissé kábán felemeltem a fejem, és megláttam, hogy a szekér az oldalán fekszik előttem, mintha csak álomba szenderült volna. Néhány lépésnyire mögötte egy fiatal katona állt kikerekedett szemmel az út közepén. Amikor találkozott a pillantásunk, döbbenete tovább fokozódott.

– Szégyellhetnéd magad! – kiáltotta valaki.

Hátrafordultam.

Egy szakállas férfi rohant lefelé a dombon, jajveszékelve. A bámészkodók hangosan szidalmazták, amiért felügyelet nélkül hagyta a szekeret. Olyan is volt, aki felvett egy széttaposott gyümölcsöt a földről, és hátba dobta vele a férfit. A kocsis viszonozta a becsmérlő szavakat, mígnem észrevette a fiatal, sápadt katonát, aki éppen akkor segítette át az utcán az öreg nagyapót. A kocsis arca eltorzult, és térdre rogyott a fiatalember előtt, könyörületért esedezve hozzá.

– Tiszteletre méltó Liu uraság! A szellemek fényeskedjenek maga előtt…

– Tartsd be a rendeletet! – kiáltotta valaki az utcán. A kocsis a szájára tapasztotta a kezét, miközben a fiatal uraság előtt kúszott a földön. Az uralkodó rendelete még csak egy hónapja volt érvényben, és a legtöbben még nem szoktak hozzá az új szabályhoz, melynek értelmében a szellemek mindennemű imádata a rendszer ellen való lázításnak minősült. Még az ősöknek bemutatott rituális áldozat is törvényszegés volt, a régi szellemek megidézéséről és a fekete mágiáról már nem is beszélve. Az anlaj hadúr kihirdette, hogy uralkodóként ő rendelkezik a mennyek áldásával, ebből következően egyedüli vallásként csak az ő imádata volt elfogadható.

– Kérlek, uram, mutass könyörületet e szegény koldus előtt! – folytatta a kocsis, egyre inkább pánikba esve.

Liu uraság feltartotta a kezét, hogy elhallgattassa. Ekkor vettem észre, hogy a férfi ruhájának anyaga finomabb volt az enyémnél, még azoknál is finomabb, amiket apám hordott régen. Hosszú haját egy elefántcsontból készült, gyönggyel kirakott fejdísszel tűzte fel, bal kezét pedig egy csillogó smaragdgyűrű ékesítette. Annak a gyűrűnek az árából a családunk alighanem egy évig jóllakhatna.

Kit mentettem meg mégis? És miért nevezte ezt a katonát a férfi Liu uraságnak? Ilyen ékszerekkel bizonyára komoly úr lehetett.

– Jelenteni fogom az esetet a bírónak – közölte Liu uraság. – Ő majd igazságot szolgáltat.

A kocsis ezt hallván őszintén kétségbeesett, és könnyek között magyarázta, hogy az egyetlen fia elmegy a háborúba. Liu uraság azt felelte, hogy a fiú érdekében reméli, hogy ő több belátással bír, mint az apja. Amikor a császári őrség a helyszínre érkezett, jobbnak láttam elmenni.

NEGYEDIK FEJEZET

A Nagy Összeomlás keltette hatalmi űrben a Nemes Li Csuo tábornoknak nem maradt más választása, mint hogy magához ragadja az irányítást, mert nem engedhette meg, hogy a kétszínű Hsziming uralkodjon.

A VU-DINASZTIÁRA EMLÉKEZVE, 913

Besurrantam a kovácsműhely és a szomszédságában lévő játékbarlang közé, remélve, hogy a sikátor végén fel tudok jutni a tetőre. Éreztem az ópium édeskés szagát kiáradni a játékbarlangból, egészen betöltötte a levegőt. Eljátsszák a pénzüket, aztán az életüket, gondoltam, lefelé görbülő szájjal. Végül a nőkre hárul a feladat, hogy eltakarítsák a romokat.

Minden előzetes figyelmeztetés nélkül kivágódott a lebuj hátsó ajtaja, és két férfi esett ki rajta. Megdermedtem, mert alig két lépésnyire álltam tőlük. Egyikük térdre esett, és odahányt az utca kövére, míg a másik unottan nézte, és tovább pipázott. Aztán észrevett engem.

– Csinos hölgy – szólított meg, ahogy közelebb lépett. – Mennyiért töltené velem az estét?

– Nem vagyok kurtizán! – feleltem olyan megvetően, ahogy csak tudtam. Az utca felé fordultam, hogy visszaszaladjak, de ekkor a férfi egyik kezével elkapta a vállamat, a másikkal pedig átkarolt. Mozdulni sem bírtam.

– Megtagadná egy katonától, hogy kellemesen töltse az utolsó szabad estéjét? – kérdezte akadozó nyelvvel, nagy hangon. – Holnap jelentkeznünk kell szolgálatra. Egy cseppet sem sajnál minket?

– Ez az égiek akarata – nyögtem ki, némi nyugalmat erőltetve magamra.

– Akkor pedig önnek kötelessége ezt megtenni Anlajért, hölgyem.

A másik katona is felállt addigra, és letörölte a hányást az álláról.

– Sötét bőrű – jegyezte meg, mintha nem is hallanám, amit mond –, de csinos.

Fogvatartóm szorosan magához húzott, majd a fülembe súgta:

– Bőkezűek leszünk!

A hányinger kerülgetett.

– Vedd le róla a kezed! – mondta valaki a sikátor végén.

Odanéztek, hogy ki lehet az, és én, kihasználva a pillanatnyi zavart, könyökkel gyomrom vágtam a férfit, és éreztem, hogy a térde összecsuklik mögöttem. Ekkor sípcsonton rúgtam, mire elengedett, elvesztette az egyensúlyát, és a földre esett. Sarkon fordultam, és néhány lépést hátráltam, majd a férfi talpra ugrott, és rám meredt.

– Ezért megfizetsz! – vicsorogta, és nekem rontott.

A csimet a föld felé irányítottam, lehajoltam, és a férfi saját tehetetlenségét kihasználva átlendítettem őt a fejem fölött. Hallottam, ahogy a teste hangos puffanással földet ér, majd az illető felnyög.

A hányingerrel küzdő másik férfi nem akart harcolni. Tántorogva odébb állt, és úgy bámult rám, mintha a fehér csont démona lettem volna.

– Jól vagy? – kérdezte valaki, ahogy megérintette a könyökömet, mire összerezzentem és hátrafordultam. Liu uraság volt az. Követett a sikátorba.

Hangtalanul bólintottam, és kerültem vizslató pillantását. Azon gondolkodtam, hogy most meg kéne-e hajolnom vagy térdre kéne-e borulnom előtte. A legtöbb nemes fejből tudta minden másik nemesi ház rangját és társadalmi helyzetét, hogy minden helyzetben illendően tudjanak viselkedni egymással. Apám azonban évek óta nem vitt minket a palotába. Évek óta nem hívták meg oda.

– Hadd halljam, hogy hívnak benneteket! – mondta Liu uraság a két katonának. – Ha holnap reggel nem jelentkeztek szolgálatra, emlékezni fogok rátok.

Miközben Liu uraság a katonákkal beszélt, azon gondolkodtam, hogy nem kellene-e megpróbálnom megint elmenekülni. Bepiszkoltam a ruhámat, és a gondosan feltűzött hajam lelógott a vállamra. Hsziujing nagyon dühös lesz, mire hazaérek.

Valami meleg csordogált le a szemöldökömre. Megérintettem a homlokomat. Véres volt. Nem is éreztem, hogy megsebesültem, olyan bőségesen zubogott a csi az ereimben.

– Hölgyem, magát kerestem.

Felemeltem a fejem. A két katona elment. Liu uraság megállt előttem, és döbbenten húzta össze a szemöldökét. Így közelről láttam, hogy csak néhány évvel idősebb nálam, tizenkilenc-húsz éves lehetett. Arca sápadt volt, sokkal sápadtabb, mint az enyém, pedig rajtam még smink is volt, haja pedig fényes volt és sötét. Dús ajka, erős, szögletes állkapcsa volt, szeme mandulavágású. Nagyon jóképű volt. Ő volt egyben a hadúr hetedik és legfiatalabb fia, Égi Kard.

Ekkor tényleg önkéntelenül is térdre rogytam. Hogy nem ismertem föl eddig, amikor pedig láttam őt korábban a palotában? És mit keresett itt Venhszi utcáin, a háború előestéjén? Nem a császári palotában lenne a helye, az apja mellett, aki nemrég kiáltotta ki magát nemcsak Anlaj, a királyságunk uralkodójának, hanem egész Tiencsia urának?

– Kérem, bocsásson meg… Liu herceg. Akarom mondani, Őfelsége. Nem ismertem fel önt ebben a felfordulásban…

– Állj fel – szólt Liu uraság, és a kezét nyújtotta. Szája sarkában apró mosoly bujkált. – Még a végén felfeded az inkognitómat.

– Akkor itt… Liu uraságnak adod ki magad?

– Hogy megfigyelhessem a várost – magyarázta a fiú. – És hogy megértsem az eltéréseket a hivatalos helyzetjelentések és az emberek valós tapasztalatai között.

Bólintottam, mert nem értettem ugyan, amit mondott, de nem akartam kérdezősködni. Egy nőnek nem illett kíváncsiskodni. Eszembe jutott a régi mondás, amit apám gyakorta idézett: „Ha egy nő kérdez valamit, csak mosolyogj, de ne válaszolj.”

– Folyik a véred – mondta, és felemelte a kezét, mire reflexszerűen összerezzentem. Ekkor elsötétült a pillantása. – Nem bántalak – mondta, megváltozott hangsúllyal.

Bólintottam, de nem emeltem föl a szemem a földről. A fiú elővett egy selyemkendőt a zsebéből, és a homlokomhoz nyomta azt. Meglepően gyengéd volt az érintése. Ilyen testközelbe kerülve hozzá, éreztem rajta a szantálfa illatát. Szantálfa és rózsa. Nekem valószínűleg ópiumszagom volt.

– Mi a neved?

Riadtan néztem fel rá.

– Miért? Engem is jelenteni fogsz?

Liu felnevetett. Szeme sarkában a ráncok a holdsarló alakjába rendeződtek, amitől Liu egészen kisfiúsnak látszott.

– Megmentetted az életem, és még néhány más emberét is. Megtudhatom a nevét annak, akinek az életemmel tartozom?

– Nem tartozol nekem semmivel – mondtam halkan.

– Hogy hálálhatnám meg mégis? – erősködött.

Kinyitottam a számat, aztán becsuktam. Annyi mindent szerettem volna. Szerettem volna, ha Hsziujing nem lenne rám dühös, amikor hazaérek. Szerettem volna, ha apám abbahagyná az ópiumszívást, és felébredne végre. Szerettem volna, ha Szilvavirág iskolába járhatna. Szerettem volna, ha Csu uraság másmilyen ember lett volna. Szerettem volna, hogy ne kelljen megházasodnom. Nem szerettem volna lány lenni.

Liu herceg viszont egyikben sem tudott nekem segíteni semmit.

Megint meghajoltam, mert nem akartam felnézni a fényes, ragyogó szemébe.

– Hálás vagyok, hogy megmentettél attól a két katonától.

– Nekem úgy tűnt, hogy egyedül is nagyon jól kezelted a helyzetet. – Hangjában mintha nevetés bujkált volna, ahogy ezt mondta. Gúnyolódott velem? – Bárcsak az embereim, akik holnap csatába vonulnak, csak fele olyan gyorsak és okosak lennének, mint te. – Elpirultam. – És feleolyan csinosak.

Rávillantottam a tekintetem. Liu viszonozta a pillantásom, és mélyen a szemembe nézett. Ekkor még mindig abban a sötét sikátorban voltunk, kettesben, felnőtt társaság nélkül. Körülnéztem, és Liu is észbe kapott.

– Hadd kísérjelek haza legalább – szólalt meg. – Veszélyes egy lánynak egyedül az utcán lenni éjszaka. Mi járatban voltál itt egyébként?

Forróság öntötte el az arcomat.

– Szóval akkor te is elmész a háborúba? – kérdeztem, remélve, hogy ezzel más irányba terelhetem a beszélgetést. Liu ráharapott a csalira.

– Igen, de számomra ez nem teher.

Talán mindketten arra a két katonára gondoltunk, a kocsma előtt.

– Miért nem? – kérdeztem, majd megkésve észbe kaptam, hogy nem illik kérdezősködnöm.

Azonban úgy tűnt, Liu uraság nem bánta a kérdést.

– Úgy is mondhatjuk, hogy egész életemben a háborúra készültem. Tudtam, hogy egyszer eljön ez a pillanat. – Elkomolyodott. – Négyéves voltam, amikor a Vu-dinasztia elbukott. Még mindig emlékszem a vészharangok zúgására, amikor áttörték Csuang Ning falát.

A Vu-dinasztia volt az a korábban uralkodó hatalom, ami alatt egyesült Tiencsia. Most a Három Királyság egymástól függetlenül létezett, és különböző hadurak uralma alatt állt, akik magukhoz ragadták a hatalmat a korábbi uralkodó bukása után. Még csak csecsemő voltam a Nagy Összeomlás idején, így túl fiatal vagyok ahhoz, hogy bármire is emlékezzek abból az időből, a történeteket kivéve, amiket hallottam, és amik borzalmas szörnyűségekről és elképzelhetetlen erőszakról meséltek.

– A Három Királyságot tizenöt éven át egy törékeny békeszerződésen kívül semmi nem kötötte össze. – Liu herceg hangja ellenségessé vált. – Hsziming egy féreg a madarak között, aki azt hiszi, hogy ő is szárnyat növeszthet, és felszállhat. Nincs hadseregük, se aranyuk a ládáik mélyén, mégis háború után ácsingóznak. Löjuan pedig… Löjuant féleszűek kormányozzák.

Hevesen dobogó szívvel hallgattam. Számomra mindig is előlem elzártnak érződött a férfiak világa. Apám nem érdeklődött a politika iránt, és azt a keveset, amit tudott, nem osztotta meg a lányával. „A boldog asszony nem ártja bele magát a férfiak dolgába.” Bármiről is legyen szó, nekem meg kellett bíznom a ház urában, és nem illett arra vágynom, hogy megértsem a házunk kapuján túli világot.

Azonban úgy tűnt, Liu hercegnek nem voltak ilyen fenntartásai. A Tiltott Városban, a császári palotában, Csuang Ning szívében talán másként intézték a dolgokat. Vagy talán Anlaj hadurának hetedik fiaként bizonyos szabályokat, amiket mások nem mertek volna áthágni, ő figyelmen kívül hagyhatott.

Liu herceg megállt egy hófehér paripa előtt, ami olyan magas volt, hogy alig értem fel a marjáig. Egy világosbarna csík futott végig a jószág fején, hatalmas szeme sötéten és okosan csillogott.

– Tudsz lovagolni?

– Hát persze! – vágtam rá, majd elbizonytalanodva hozzátettem: – Akarom mondani, igen.

– Nem is vártam mást egy ilyen kungfumestertől, mint te. Kitől tanultál kungfuzni?

– A bácsim… akarom mondani, az egyik szolgálónktól. – Kételkedését látva hozzátettem: – A bátyja a harcművészetek nagymestere.

Liu ezt a választ már elfogadhatóbbnak találta.

– A képességeidet látva, még a legjobb embereim sem biztos, hogy felvennék veled a versenyt – mondta a herceg, miközben felsegített a lóra. Egy pillanattal később éreztem, ahogy ő is felugrik mögém, amitől teljesen megdermedtem. De hiszen gondolhattam volna. Nem várhattam el tőle, hogy kölcsönadja a lovát, hogy egyedül lovagoljak haza. Így viszont tudni fogja, hol lakom.

– Hová menjünk?

Nagyot sóhajtottam, ahogy eluralkodott rajtam a rettegés.

– A Fűzfa városrészbe, a… Haj-rezidenciára.

– Haj? – kérdezett vissza. Nem láthattam az arcát, de hallottam a hangján, hogy meglepődött. – A Haj klánba tartozol?

Bólintottam. Fészkelődtem ültömben. Szokatlan volt a fiú közelsége, a semmi mással össze nem téveszthető férfisége. Csou bácsikámtól eltekintve kevés kapcsolatom volt férfiakkal. Erre most itt volt egy, néhány ujjnyira tőlem, mellkasa izmos volt, és melegséget sugárzott, combja az enyémhez simult, bőre illatában a szantálfa nehéz illata és a nyár végi esték aromája keveredett. Magamon éreztem kíváncsi pillantását, de nem nézhettem a szemébe, ehelyett rongyos ruhámat néztem.

– Mi a neved?

Elszorult a torkom, de nem tudnám megmondani, miért.

– Haj Mejlin.

– Haj Mejlin – ismételte a herceg, minden hangzót gondosan formálva. Ekkor jöttem rá, miért kerülgetett a sírás: mert két hét múlva elveszítem ezt a nevet. Onnantól kezdve a Csu klánhoz fogok tartozni. Csu uraságé leszek.

A herceg lova olyan magas és olyan biztos járású volt, hogy alig éreztem a kátyúkat az utcán.

– Remélem, látlak még egy nap, Haj kisasszony. Talán a háború után.

Olyan magabiztosan bánik a szavakkal, gondoltam. Nem mondhattam, hogy én is remélem, mert mire a herceg visszatér, én már feleség leszek. Viszont nemet sem mondhattam, mert azzal megsértettem volna a herceget. Ehelyett azt kérdeztem:

– Őfelsége szerint mikor lesz vége a háborúnak?

– Bárcsak tudnám! – nevetett a herceg. – Mondjuk, nem hiszem, hogy sokáig fog tartani.

Éreztem, hogy megfeszül a két karja körülöttem.

– A háború kitörésekor sok a színjáték – folytatta. – Kinek van a legtöbb embere? Kinek van a legjobban felfegyverzett hadserege? Onnantól viszont az egész már csak egyszerű matematika. A legelőnyösebb helyzetben lévő vagy a legügyesebben blöffölő hadúr javasol egy számára kedvező békekötési megállapodást. Ekkor a többiek lépnek erre valamit, attól függően, mi van a kezükben. Ezután ott leszünk, ahonnan elindultunk. További ajánlatok jönnek. További fárasztó vacsorameghívások. A Három Királyságban meg marad minden ugyanúgy.

– Szóval nem hiszel az uralkodó küldetésében? – kérdeztem. – Mármint abban, hogy egyesíteni akarja Tianjiát.

A herceg egy pillanatra elhallgatott, és egyből arra gondoltam, hogy valami olyasmit mondtam, amit nem kellett volna. Éreztem azonban, ahogy megvonja a vállát mögöttem.

– Ha egyszer Hsziming hadura kijelenti, hogy hajlandó újraegyesülni, akkor a többi hadúr is kénytelen lesz követni a példáját, ha nem akarnak gyávának mutatkozni.

– Hsziming üzent hadat a többieknek? – kérdeztem döbbenten.

Éreztem, hogy a herceg bólint mögöttem.

– Elfogadhatatlannak tartották a Három Királyság Egyezményének feltételeit. Az utolsó háború kitöréséért azonban, aminek ők voltak a vesztesei, ők voltak a felelősök. Apámnak példát kellett statuálnia velük. Meg kellett büntetni őket. Így volt igazságos. – A herceg elhallgatott. Amikor újra megszólalt, már más hangon beszélt, már nem volt töprengő. – Akárhogy is, nem hiszem, hogy lesz még egy olyan hadúr, aki egész Tiencsia felett uralkodna. Csak nézz körül. Annyira mások lettünk. Nem hiszem, hogy valaha is újraegyesülünk még.

– Még sosem találkoztam senkivel, aki Hszimingből vagy Löjuanból származott volna – jegyeztem meg őszintén. – Még a nagykövetekkel sem. – Mert ezek az emberek nem hagyták el a Tiltott Várost.

– Nem sokat veszítettél, annyit mondhatok – felelte a herceg. – Anlaj a legszebb hely a világon. – Hallottam a hangján, hogy mosolyog. – És itt élnek a világ legszebb női is.

Ő most… flörtöl velem? Fogalmam sem volt, hogy kell így csacsogni, és pehelykönnyű, selyemsimaságú bókokat szórni. Csou bácsi megtanított kungfuzni, Hsziujing pedig a gyógynövények titkait osztotta meg velem, de senki nem oktatott ki a gáláns bókok és könnyű mosolyok udvari világára. Kiszáradt a szám, és nem tudtam mit felelni.

– Kényelmetlen helyzetbe hoztalak, ne haragudj!

– Én csak… nem szoktam hozzá, hogy hercegekkel társalogjak – feleltem, de máris megbántam, mert ez úgy hangzott tőlem, mintha valami vidéki bugris lennék.

– Semmi baj – mondta erre a herceg, miközben megfeszítette a gyeplőt, amikor egy csoportosuláshoz értünk. – Ez csak azt jelenti, hogy nincs annyi vetélytársam.

Gyaloghintók foglalták el a Venhszi városrészből kivezető főutca teljes szélességét. Egy újabb ok, amiért jobban szerettem a tetőn közlekedni: ott nincs forgalom. Liu herceg ingerülten felszisszent, de nem tehetett semmit azért, hogy átengedjék, hacsak nem akarta felfedni a kilétét.

– Kérem! – esdekelt egy nő a tömegből. Ekkor láttam meg, mi okozta a fennakadást: a császári őrség körbevette a Varázslók Terét, ahol egyszerű utcai bűvészek szórakoztatták mutatványaikkal a turistákat, és sima beszédű tenyérjósok mondták az esendőknek, amit azok hallani akartak.

– Nem csináltunk semmi rosszat! – kiabálta a nő. – Segítsenek rajtunk! A kutyák elé vetnek minket, vagy valami még rosszabbat művelnek velünk…

A nő levegő után kapott, és elhallgatott. Az emberek között egy pillanatra megpillantottam egy zokogó nőt, aki egy őr karjában vergődött, aki éppen egy szekérre igyekezett felrakni őt, ami már tele volt a többi, jellegzetes, élénk színű ruhát viselő álmédiummal. Mindnek be volt kötve a szeme, a szája, és össze volt kötve a keze, így nem tudtak se megmozdulni, se megszólalni, és nem láttak semmit. Mozdulatlanságukban olyanok voltak, mint valami élettelen, zsinórjuktól megfosztott marionettbábuk.

A látványra megfagyott a vér az ereimben.

– Az uralkodó parancsára – hirdette ki a katona – minden szellemidézőt eltávolítunk innen, hogy megóvjuk az országot a gonosz fekete mágiától!

– Ha Tien néni ért a fekete mágiához, akkor nekem meg farkam van – morgott egy közember, hallótávolságon belülről. – Hiszen valóra vált-e valaha is, amit jósolt?

– Ha napsütésről beszél, én biztos viszek egy esernyőt magammal! – tette hozzá egy barátja.

Újra Liu hercegre pillantottam, aki kifürkészhetetlen arccal figyelte a közjátékot.

– Ugye nem… nem fogják kivégezni a szellemlátókat? – kérdeztem suttogva.

Liu herceg megrázta a fejét, majd elindult a hosszabbik úton, megkerülve a Varázslók Terét, át a nyomortelepen. A történtek után egyikünk sem szólalt meg. A fogvatartója markában vergődő nőre gondoltam, és arra, mennyire rettegett. Ami azonban a legjobban megijesztett, az a tenyérjósok néma beletörődése volt, ahogy bekötött szemmel, összekötözött kézzel ülve vártak a sorsukra.

Vajon engem is így fognak elvinni egy szekéren Csu urasághoz?

És mire véljem ezt a hirtelen támadt érdeklődést a szellemlátók iránt? A szellemeket gyakorta okolták a rossz időjárás vagy valami balszerencse okán, Anlajban azonban a legtöbben mégsem hittek a létezésükben. Gyerekek ijesztgetésére való rémmeséknek tartották őket.

A fekete mágia történetének nagy részét kitörölték a köztudatból, anyám valahogy mégis tudott olyasmiket, amiket mások nem. Elmondta annak idején, hogy Vu császár egy évszázada, a Vu-dinasztia megalapításakor betiltotta a fekete mágia gyakorlását, mert a szellemlátókat okolta a hatalomra lépése előtt, az Államok Háborúja idején eluralkodott, mindent elborító zűrzavarért. Az Államok Háborúja alatt, anyám szerint sárkányok és tűzmadarak repkedtek az égen, ugyanolyan hétköznapi látványt nyújtva, mint a Tiltott Város égbe törő kapuja.

Ezek a történetek azonban mára jórészt elfelejtődtek. Amiket pedig anyámtól hallottam… sosem tudtam igazán hinni neki.

Élete alkonyán anyám egyre többet beszélt bizonyos dolgokról. Olyasmikről, amik ellentmondtak a józan észnek. Olyasmikről, amikről, ha tudomást szerzett volna az uralkodó, akkor gondoskodott volna, hogy anyám semmiképp se maradjon életben.

– Miért? – kérdeztem a herceget, amikor nem tudtam tovább elviselni a csöndet. – Nincs valódi hatalmuk. Csak egy kis aprót szeretnének keresni.

Éreztem, hogy Liu herceg fogást vált a gyeplőn.

– Igazság szerint egyetértek veled.

Vártam. Aztán amikor nem jött válasz, rákérdeztem:

– Vagyis?

Némi huzavona után a herceg azt felelte:

– Tudod, a háború előestéjén apámat meglátogatta egy öreg tisztánlátó az ország déli részéről. A Ruan kisebbség tagja volt. – Hangja gúnyos színezetet öltött. – A tisztánlátó közölte apámmal, hogy egy szellem a pusztulását fogja okozni, sőt, egész Anlaj pusztulását.

Levegő után kaptam.

– Apám persze nem adott hitelt a fenyegetésnek. Megbüntette a tisztánlátót, és én azt hittem, hogy ezzel véget is ért ez az eset. Később azonban apám ellenőriztette, évtizedek után először, a császári kincstár egy különleges helyiségét. Ekkor fedezte fel… – Liu herceg tétovázott, fészkelődött mögöttem –, hogy elloptak egy bizonyos jádekő kulcsot.

– Egy jádekő kulcsot? – vontam össze a szemöldököm.

– Mindegy, hagyjuk – mondta Liu herceg, és megrázta a fejét, mintha csak ki akarná tisztítani a furcsa gondolatoktól. – Olyan könnyű beszélgetni veled, Haj kisasszony. Megfeledkezem magamról a társaságodban.

– Én… bocsánatot kérek, felség.

– Nem – mondta erre. – Nekem kell bocsánatot kérnem, amiért ilyen sületlenségekkel tömöm a fejed.

– Amit te mondasz, az minden, csak nem sületlenség – feleltem teljesen őszintén, és hátrafordultam ültömben, majd elpirultam, amikor észrevettem, hogy néz rám. Félszegen elmosolyodott, keze az enyémhez ért, majd lefékezte lovát az utca végén, ahol a mi házunk állt. Észre sem vettem, hogy időközben megérkeztünk a Fűzfa városrészbe.

Ahol megálltunk, ráláttam a kicsivel arrébb álló házunk kapujára. A herceg láthatóan nem tudta, melyik ház a miénk. Ez jó jel, gondoltam. Akkor talán nem hallotta még a pletykákat. Belehalnék a szégyenbe, ha a jelen állapotában látná apámat.

Nekifogtam leszállni a lóról, de a herceg megelőzött, leugrott a nyeregből, és a karját nyújtotta, hogy lesegítsen. Ekkor kinyílt a kapu.

– Mejlin!

Hsziujing és Csou bácsi sietett ki az utcára. Hsziujing a kertészkedős ruháját viselte, szoknyája földes és foltos volt, Csou bácsi pedig magára húzott jó pár réteg színes kabátot, mert esténként fázott. Elpirultam, ahogy megláttam szerény családunkat a herceg szemén át. Hsziujing azonnal megtorpant, ahogy észrevette Liu herceget. Valószínűleg nem ismerte fel őt, de azt látta rajta, hogy gazdag család sarja.

Csou bácsi azonban tudta, kivel áll szemben.

– Felség – szólította meg, és meghajolt előtte. Hsziujing követte példáját, és kecsesen meghajolt.

– Köszönjük, hogy visszahozta nekünk Mejlint! – mondta Hsziujing. – Már nagyon aggódtunk.

– Megtiszteltetés volt – felelte a herceg, s kedvesen rám mosolygott. – Remélem, hogy…

A nyitott kapun át ekkor egy disznó szaladt ki az utcára, ügyesen kikerülve Hsziujingot és Csou bácsit is. Liu herceg utánavetette magát, de csak egy rúgást kapott a lábába a fáradozása jutalmául. Elfojtottam magamban a nevetést, ahogy Hsziujing felkiáltott, és a herceg bocsánatáért esedezett. A herceg nevetve a disznó után sántikált, és végül elkapta azt, majd visszaadta a sorsába beletörődött jószágot Csou bácsinak. A disznó kövér volt, és majdnem teljesen felnőtt példány. Fogalmam sem volt, honnan jöhetett.

– Bocsásson meg, felség! – szabadkozott Hsziujing, kifulladva ugyan, de mosolyogva. – Nem szoktunk hozzá, hogy élő állat legyen a háznál. De tudja, ma érkezett Mejlin hozományának első része.

Hozomány. Láttam, hogy a herceget szíven ütötte a szó. Arckifejezését először a meglepetés, aztán a csalódottság, végül az udvarias közöny uralta. Odafordult hozzám, és még egyszer meghajolt, ezúttal sokkal merevebben.

– Bocsásson meg a tolakodó viselkedésemért, Haj kisasszony. Gratulálok a közelgő házasságkötéséhez. – Hangja hűvös és távolságtartó volt. – Ideje indulnom.

Mind meghajoltunk, és nem mertük felemelni a fejünket addig, amíg a herceg a lován nem ült, és el nem indult. Hsziujing ekkor felém fordult, arca kipirult.

– Mi volt ez az egész?

– Lenyűgöztem a kungfutudásommal – vontam meg a vállam.

Úgy nézett rám, mint aki nem is tudja, higgyen-e nekem, Csou bácsi pedig kuncogott.

– Hogy tudsz egy nap alatt ennyi bajba keveredni? – méltatlankodott Hsziujing. Arra készültem, hogy leszid, ehelyett azonban magához húzott, és szorosan átölelt. – Ó, Mejlin! – mondta, és arcát a vállamba temette. – Hogy fogsz hiányozni, amikor már nem leszel velünk!

ÖTÖDIK FEJEZET

A „rabszolga” kifejezés Tian nyelvű megfelelője két karakterből áll: „lány” és „kéz”. Hiszen a lányok rabszolgák, és kezükkel szolgálják uraikat.

SZERTARTÁSOK FELJEGYZÉSEI, 829

Aznap éjjel nem jött álom a szememre. Egyre csak Liu herceg szavai jártak az eszemben, s úgy kavarogtak agyamban, mint egy erőt gyűjtő Hajhsziao[6] hullám. „Bárcsak az embereim, akik holnap csatába vonulnak, csak feleolyan gyorsak és okosak lennének, mint te.”

A szobámban, ahol senki nem lehetett tanúja, beismertem magamnak. Igen, tényleg gyors vagyok. Meg okos is. Na persze, nem a szavak szintjén, hanem máshogy. Például sikerült megállítanom azt az elszabadult szekeret úgy, hogy csak egy vasrúd volt a kezem ügyében. Tizenhárom éves koromra legyőztem Csou bácsit kézitusában. Kardot ugyan sosem fogtam még a kezemben, de a bottal nagyon jól bántam.

A harcon kívül ahhoz is értettem, hogy kell élelmet találni a vadonban, és hogy kell bekötözni egy sebet. Hsziujing Anlaj déli részén nőtt fel, egy gyógyfüves asszony lányaként, egy vidéki kis faluban, ahol gazdálkodásból éltek az emberek. Ő tanította meg, mik a mérgek ellenszerei, és hogy kell enyhítő főzeteket készíteni a testi fájdalmak ellen.

Ha a kocsma előtt hőbörgő katonák hitelesen mutatják, hogy mi vár rám, akkor meg fogok birkózni az akadályokkal.

A sötétben rám tört a felismerés, hogy milyen lehetőségek állnak előttem. Saját ötletem őrültségétől megrettenve verejték csorgott végig a hátamon. Tényleg végig tudnám csinálni? Tényleg magam mögött hagyhatnám ezt az életet, és benne mindent, amit eddig ismertem? A tükörben láttam, milyen lazán hull alá vékony alakomon a hálóing. A házasságszerző nem örült, hogy ennyire nincs gömbölyded alakom. Egy másik életben azonban talán éppen ez jelentené a menekülés kulcsát.

Halkan, hogy ne ébresszem fel a szomszéd szobában alvó Rouhát és Szilvavirágot, leszedtem az ágyról a lepedőt, és az ablak mellé tettem. Fogyó hold volt, és nem sok fény szűrődött be a rácsos ablakon. Nem számított. Fogtam az ágy alá rejtett kést, és hosszú, egyforma csíkokra vágtam a vászonanyagot.

Hajnalodott, mire ezzel megvoltam. Nem sok időm maradt, ha tényleg véghez akartam vinni a tervemet. Az éjszaka sötétjében szürreálisnak, álomszerűnek tetszett az ötlet. Mintha a tetteim következményeinek terhe nem az én vállamat nyomná majd. A nappali fényben azonban újult erővel hasított belém a felismerés arra vonatkozólag, amit tenni készültem. Hsziujing szobájához siettem, szívemben félelemmel vegyes izgalommal. Amikor beléptem a szobájába, még a csipát törölgette a szeméből, de már ébren volt.

– De jó, hogy itt talállak! – mondtam megkönnyebbülve. – Attól tartottam, hogy apám hálószobájában leszel.

– Ó, már hónapok óta nem hívatott magához – ásította Hsziujing. – Az ópium elveszi az erejét. Miért? Mi a baj?

Tétován közelebb léptem az ablakhoz, hogy Hsziujing megnézhessen magának a hajnali fényben. Amikor ez megtörtént, tátva maradt a szája.

– De Mejlin!

– Csitt – mondtam. – Felébreszted a gyerekeket.

– Ezt nem gondolhatod komolyan!

– Pedig ez az igazság – válaszoltam. – El kell mennem. – Hsziujing látta rajtam, hogy nem tréfálok. Felállt, és megdörzsölte a szemét.

– De miért? Hiszen láttad a hozományt, Mejlin. Csu uraság jómódú. Nem fogsz többé éhezni mellette.

Meg akartam kímélni Hsziujingot, de…

– Láttam, ahogy megvert egy szolgálólányt – mondtam, anélkül, hogy részletekbe bocsátkoztam volna. – Ő is olyan, mint apa. És én… én nem bírok így élni tovább. Nem megy. Nem válhatok olyanná, mint az anyám… – Elhallgattam, mert hirtelen kifogytam a levegőből.

Hsziujing arckifejezése megváltozott, elszánttá és védelmezővé vált. Ekkor már tudtam, hogy az én oldalamon áll.

– Te más vagy, mint az édesanyád. Belőled hiányzik az ő őrültsége.

– Tudom.

Hsziujing aggódva az ajkába harapott.

– Ha fogságba esel, azt fogják hinni rólad, hogy férfi vagy. Ha betévedsz bármelyik faluba, le akarnak majd nyűgözni, Csou bácsi azt mondta, hogy aki megszökik a seregből és elkapják, azt a frontvonalra küldik.

Megráztam a fejem.

– Nem kell, hogy lenyűgözzenek. Jelentkezni fogok a hadseregbe.

Hsziujingnak tátva maradt a szája.

– Te is tudod, hogy ez a legbiztonságosabb megoldás.

– Micsoda? – kérdezett vissza Hsziujing, aki egyre felindultabb lett.

– Ha férfinak adom ki magam, be kell vonulnom, különben a börtönt kockáztatom. Ha viszont nő vagyok…

Hsziujing szeme felvillant, ahogy megértette a mondanivalómat. Ha elkapnak és rájönnek, hogy nő vagyok, akkor jobb, ha meghalok.

– Jó, ezt megértem – mondta –, de Mejlin, ez nagyon veszélyes…

– Nem kapnak el – vágtam a szavába, s igyekeztem magabiztosabbnak hangzani, mint amilyen valójában voltam. – Különben is, Liu herceg szerint a háborúnak egy szempillantás alatt vége lesz.

Szavaim csak tovább fokozták ingerültségét.

– Még ha túl is éled a háborút, gondolod, hogy életben hagynak? – sziszegte Hsziujing. – Sosem engednék, hogy egy nő megússzon valami ilyesmit.

Meg akartam fogni a kezét, de ő elhúzódott tőlem.

– Ezt hogy érted?

Hsziujing nagyot nyelt.

– Sosem engednék, hogy egy nő hatalomhoz jusson.

Megcsóváltam a fejem.

– Nővérem, én ezt mind tudom. Nem is vágyom sokra. Csak azt kívánom, hadd élhessek még egy kicsit. Néhány hónapot, talán egy kicsit tovább. Azzal elégedett lennék.

Meg akartam kímélni Hsziujingot, de ekkorra megértette, mit akarok mondani. Szeme könnybe lábadt.

– Inkább meghalsz valahol a távoli vadonban, mint itt, rabszolgasorban sínylődve.

Bólintottam.

– És sosem látlak többé.

Hsziujing nem hagyta, hogy üres ígéretekkel traktáljam. Inkább magáról megfeledkezve szorosan magához ölelt, amit pedig nagyon ritkán engedett meg magának. Zokogását elnyomva, hogy ne ébressze fel a ház lakóit, belesírt a hajamba, és megsimogatta a hátam. Nem tudtam volna megmondani, kettőnk közül ki vigasztalja a másikat.

Odakint ébredeztek a dalos pacsirták, és a reggeli üdvözleteiket énekelték. Kezdtem kifogyni az időből.

– Apám nevében fogok jelentkezni a seregbe – mondtam. Hsziujing ekkor kibontakozott az ölelésemből.

– Ne, én már mondtam az uralkodó hírnökeinek, hogy apád beteg. – Hsziujing hangja még mindig sírós volt, de már összeszedte magát. – Inkább jelentkezz a fiaként.

– De nincs is feljegyzés arról, hogy…

– A törvénytelen fiaként – pontosított Hsziujing. Elgondolkoztam az ötleten, majd bólintottam: Hsziujingnak jellemzően jobb ötletei voltak, mint nekem.

Kiment a szobából, és pár perccel később visszatért néhány holmival.

– Inkább ezeket vedd fel – mondta. – Ez jobban illik hozzád.

Addig Csou bácsi levetett ruháit hordtam, de Hsziujing egy új tunikát és térdnadrágot adott nekem.

– Ezeket meg honnan szerezted?

– Szilvavirágnak tettem félre – válaszolta tényszerűen. – Hadd tekerjem újra a ruhádat. Te is megcsináltad szépen, de arra is figyelned kell, hogy ne látsszon ki a tunikád nyaka alól. Felkötöm a hajadat is. Apádét is egész jól meg szoktam csinálni, nem igaz?

Kezdett enyhülni a nyomás a mellkasomban.

– Nővérem – szólaltam meg. – Én… köszönöm.

– Van itt még valami más is – bökte ki Hsziujing hirtelen, és abból, ahogy beszélt, azt szűrtem le, máris megbánta, hogy felhozta a dolgot. – Nem tudom, jól teszem-e, hogy ezt odaadom neked, de a választás a tiéd. Neked kell eldöntened, mihez kezdesz vele.

– Mármint mivel?

Hsziujing remegő kézzel elővett a zsebéből egy finom kidolgozású nyakláncot. Maga a lánc egyszerű volt, szinte láthatatlan a hajnali félhomályban, a rajta függő ékkő azonban nem. Soha nem láttam még ilyen jádekövet. Smaragdzöld volt, sötét, fényes, és mintha pillanatról pillanatra változtatta volna a színét, mint ahogy a nap fénye játszik a víz felszínén. Két karaktert véstek a kő aljába, apró betűkkel, nem nagyobbakkal, mint egy rizsszem: azaz Csinglung, vagyis Azúr Sárkány.

A kő mágnesként vonzott. Kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem. Markomba fogtam a nyakláncot, mielőtt egyáltalán felfoghattam volna, hogy mit csinálok. Mohóság, gondoltam. Sóvárogtam a kő után.

– Édesanyád adta Csou bácsinak, mielőtt elhunyt volna – magyarázta Hsziujing. – Nem volt teljesen magánál akkoriban. Tudod, hogy mennyire… más volt akkor.

Hsziujing nem ismerte anyámat, de hallotta a róla szóló történeteket. Hogy azt állította apámnak, hogy egy nagy erejű szellem élt a fülében. Hogy élete utolsó napjaiban senkit nem engedett be a szobájába. Kivéve engem.

Az egyik szolgálólány megpróbált bemenni hozzá. Az utasításokkal szembemenve teát és mungóbabos süteményt akart neki adni. Nem voltam ott, amikor az eset történt, de láttam a lányt az események után. A földön fetrengett és vonaglott, mint egy párzásra kész kígyó, fennakadt szemmel, értelmetlenségeket zagyválva.

Ezután senki nem mert belépni anyám szobájába.

Amikor édesanyám elhalálozott, végleg bezártuk a szobáját. Amikor jöttek az adósságbehajtók, elküldtük az utolsó szolgálókat is. Az emlékekből fokozatosan történetek, a történetekből mesék váltak. Továbbléptünk. Felejtettünk. Mégis volt néhány alkalom, amikor anyám egykori szobája előtt elhaladva éreztem az ajtón túli csillogó sötét űrt, a szoba levegőjének terhét. Mint a belélegzett levegő, csak várt.

– Édesanyád különös utasításokkal látta el Csou bácsit – folytatta Hsziujing, majd nyelt egyet, s arca eltorzult a fájdalmas emléktől, de elszántan folytatta. – Azt mondta Csounak, „Add ezt oda Mejlinnek, amikor készen áll a halálra.”

Önkéntelenül is kirázott a hideg.

– Ezért nem akartuk odaadni – folytatta sietve Hsziujing. – De önteltség lenne részemről, ha én döntenék helyetted. Tőled függ, hogy mihez kezdesz vele. Felőlem akár a tengerbe is dobhatod. Vagy eladhatod a piacon. A jádekő minőségéből ítélve biztos megér néhány tael[7] aranyat.

Hsziujing távolról sem volt babonás. Anlajban a legtöbben hozzá hasonlóan vélekedve úgy gondolták, hogy a sárkányok és egyéb szellemek csupán tündérmesék, amivel ráijesztenek a gyerekekre, hogy jól viselkedjenek. Ami engem illet, nem tudtam, miben higgyek, de anyámat ismertem, és tudtam, mennyire magával ragadta az őrület. Láttam, hogy remegett a félelemtől a kerti tavunk láttán, ami pedig olyan sekély volt, hogy úszni sem lehetett benne. Emlékszem, visszautasította a vizet élete utolsó óráiban, pedig kicserepesedett a szája, és a hangja a suttogásnál is halkabbra vált. És később, amikor megtalálták a vízbe fulladt testét a Ven-folyóban, ami addigra oszlásnak indult, és szinte a felismerhetetlenségig fel volt puffadva. Csou bácsi nem engedte, hogy megnézzem anyám holttestét, de a temetés előtt félrecsúszott a testről a halotti lepel, és feltárult az egyik elkékült, felpuffadt, rothadó láb.

Sosem jöttünk rá, miért ment el anyám úszni aznap.

Ujjaim most a nyaklánc köré fonódtak. A bölcs döntés természetesen az lett volna, ha hallgatok Hsziujingra, és a tengerbe vetem a nyakéket. Mégis, ahogy néztem a félhomályban szikrázó, fényét váltó gyönyörű jádekövet, és megéreztem tünékeny, édes, anyáméra emlékeztető illatát, már tudtam, hogy nem fogok – nem is lennék képes – megszabadulni tőle.

Ehelyett inkább a nyakamba akasztottam, és betűrtem a magam köré tekert szövet alá, így az ékkő a mellem között lógott. Éreztem annak furcsa, szinte tudatos melegét a mellcsontomon lüktetni, gyengéd pulzálásának ritmusa a tengerparti hullámokat idézte. A sötétben azt képzeltem, hogy anyám szíve dobog az enyém felett.

Hsziujing elfordult tőlem. Elfoglalta magát a hajammal, és a fejem tetején kontyba kötötte, majd egy fából készült ji hajtűvel rögzítette azt.

– Majd azt mondom apádnak, hogy a háború miatt korán elindultál Csu urasághoz. Szerintem fel sem fog tűnni neki, hogy elmentél. El van foglalva a hozományod számolgatásával és a hadúr hírnökei elől való bujkálással. Az az érzésem, hogy a háború végéig ki sem fogja tenni a lábát a házból.

Hsziujing igyekezett könnyed hangot megütni, de én kihallottam szavainak kemény élét. Igyekezett erősnek lenni, miattam. Ha mégis rosszul alakulnak a dolgok, neki kell itthon elviselnie a következményeket.

Megpaskolta a vállamat, és a tükör felé fordított.

– Tessék – mondta. – Ez vagy te.

Szilvavirág tunikája alatt a testem új formát öltött. Alacsonyabb voltam, mint a fiúk – ezen nem tudott változtatni semmilyen álruha –, de a sötétebb tónusú arcbőröm és a vékony testalkatom javított az összképen. Elmosolyodtam.

– Most jól jön, hogy egész nap a szabadban voltunk, és gyökerek után kutattunk! – jegyezte meg viccesen Hsziujing. Láttam rajta, hogy a könnyeivel küszködik. – Nagyon vigyázz magadra, Mejlin! Még ha te nem is értékeled nagyra az életedet, tudd, hogy én igen.

Feléje fordultam. Nem sok időnk maradt hajnalig, mielőtt jelentkeznem kellett szolgálatra. Annyi mindent szerettem volna mondani még neki, annyi érzést szavakba önteni.

Sosem voltam azonban a szavak embere. Megszorítottam a kezét.

– Sajnálom, hogy magadra hagylak vele – mondtam halkan.

Hsziujing szemét elöntötte a könny.

– Sajnálom, hogy hagyom, hogy apád helyett te menj a háborúba.

Még egyszer megöleltük egymást, majd nagy nehezen elhúzódtunk egymástól.

– Menj – mondta végül Hsziujing –, mielőtt apád felébred.

Felemeltem a zsákot, amit Hsziujing pakolt be nekem. Alig volt pár perce összekészíteni, mégis telerakta mindenféle hasznos holmival. Ekkor jöttem rá, hogy többé nem számíthatok derűs optimizmusára és éles elméjére. Csak magamra számíthatok ezután.

A folyosón benyitottam Rouha és Szilvavirág szobájába, és bekukkantottam. Apró testük békésen feküdt a hajnali napsugarak halvány fényében. Ahogy néztem őket, Rouha motyogott magában valamit, majd fészkelődött kicsit. Szilvavirág az ujját szopta, haja a homlokára tapadt.

Elmosolyodtam a két alvó kisgyerek láttán, aztán halkan becsuktam az ajtót. Mennem kell, gondoltam magamban. Egy másfajta késztetésnek engedve azonban a folyosó vége felé pillantottam. Lábam az ott lévő ajtó felé mozdult, ami vastag porréteg mögé rejtőzött.

Talán csak a búcsúzás tudata hatott így rám. Vagy csak ez az őrült éjszaka. Olyasmit tettem, amit már majdnem hat éve nem: a kilincs után nyúltam.

– Szólítottál – jött egy furcsa, dallamos hang a derengésből, ami egyszerre volt ismerős és idegen. – Hallottam, hogy hívtál.

Éreztem a kulcslyukon túli levegő súlyát, ami fojtogatóan nehéz volt, mint a vihar előtti égbolt. Egy lépés, és ihatok abból a kútból, érezhetem a szikrázó hőt a bőrömön…

– Mejlin!

Hsziujing hangjára szertefoszlott a révületem. Mégis, mit képzeltem? A nyelvembe haraptam, és leszaladtam a lépcsőn. Egy furcsa, éber álmot láttam, amit a búcsúzás okozta lelki nyomás idézett elő. Ennyi az egész.

– Megyek! – kiáltottam vissza, azzal a kapuhoz siettem. Ott találtam Hsziujingot, apám behívójával a kezében.

– Ezt vidd magaddal – mondta, s átnyújtotta a tekercset. – Te vagy apád törvénytelen fia, megértetted?

Bólintottam.

– Senkinek ne áruld el a titkodat – figyelmeztetett. – A férfiak farkasok, ne feledd.

Megint bólintottam.

– Igyekezz meghúzni magad. A kiálló szöget mindig beverik, ne feledd.

– Hsziujing…

– Indulj! – szólt rám, azzal kitolt a kapun, és bezárta utánam. Mielőtt azonban becsukódott volna a kapu, hallottam Hsziujing elfojtott zokogását.

HATODIK FEJEZET

Találj egy erős férfit, és megnyerhetsz egy csatát.

De ha egy tisztességeset találsz, megnyered a háborút is.

DALOK KÖNYVE, 856

Asereg táborában teljes zűrzavar uralkodott. Kikötetlen lovak szaladgáltak szabadon, félig felállított sátrak lebegtek a tavaszi szélben, lobogó papírsárkányok módjára. Férfiak mindenütt. Nevetgéltek, aludtak, ettek, vitatkoztak. Több férfi, mint amennyit valaha láttam.

A lajstromba vételen egy szempillantás alatt túl voltam. Gondosan betanult hazugságaimra egyáltalán nem volt szükségem. A toborzótiszt még arra is alig vette a fáradságot, hogy rám nézzen. Néhány macskakaparással feljegyezte az adataimat, aztán átadott egy gyalulatlan fadarabból készült azonosítótáblácskát.

– Hetedik század, harmadik szakasz. A hadnagya majd eldönti a kiképzés végén, hogy melyik rajba kerül.

Megköszörültem a torkom.

– Nem tudna egy olyan szakaszba helyezni, ami Csuang Ningen kívül állomásozik? – kérdeztem, tudván, hogy a fővárosban nagyobb eséllyel ismernek fel. – Bárhol máshol jó lenne…

A tiszt rám se nézett.