Aurora P. Hill

A Gyöngyös Korona

Serbeniai Krónikák III. könyv

Aurora P. Hill

A Gyöngyös Korona

Serbeniai Krónikák III. könyv

2022.

Aurora P. Hill 2022

Első kiadás

Magánkiadás

Kiadó: Preiml-Hegyi Hajnalka

Borítóterv, tördelés: Bánki Szilvia
(Sylvia Art&Design)

Portré: Németh-Csóka Adrienn

(Németh-Csóka Adrienn photography)

A cselekmény fiktív történeten alapul.

A szereplők nem létező alakok, esetleges egyezésük a valósággal csak a véletlen műve.

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-3-9505104-7-8

Hivatalos honlap:

www.aurora-p-hill-iroi-portalja.webnode.hu

Hivatalos Facebook-oldal:

Aurora P. Hill írói portálja

Hivatalos Instagram-profil:

@aurora_p_hill

E-mail:

auroraphill.books@gmail.com

Köszönöm…

…a családomnak, hogy még mindig támogatnak a munkámban, és kérés nélkül hozzák nekem a kávékat, amikor már órák óta görnyedek a kézirat fölött. Egyszer végzek, ígérem.

…Bánki Szilvinek (Sylvia Art&Design) a lelkesedést, amivel A Gyöngyös Korona borítóját tervezte, a tördelést, az előolvasást, a javaslatokat és a profizmust, ami az első kötet óta érződik a kész könyveken.

…Németh-Csóka Adriennek (Németh-Csóka Adrienn photography) a portrét a kötet hátuljára. A lelkem már egy újabb fotózásért kiált.

…Almási Szilviának, aki sokkal többet ért a lovakhoz, mint én, és segített az egyik akciódús jelenetnél, hogy az szakmai szemmel is tökéletes legyen.

…a bétaolvasóimnak, Alyona Crower írónőnek, Bakcsi Reninek, Bálint Martinának, Eliza Beth írónőnek és Smíri Juditnak. Ha ti nem vagytok, akkor Gabriela kardiológusnál köt ki a sok szívdobogás-érzés, pulmonológusnál pedig a folyamatos sóhajtozás miatt, Aslios többször állt volna a háttérben, az obrakka csak egy nagy katyvasz marad, és Tuga sem lenne olyan gonosz, amilyenné végül formáltam a javaslataitok alapján. Hálás vagyok minden tanácsotokért, és az építő kritikákért.

…az előolvasóimnak, Szabó Róbert írónak, akivel részletekbe menő beszélgetéseket folytattunk egy-egy apróság miatt, Lőrincz Csillának és Lőrincz Bernadettnek, a kedvenc lelkes testvérpáromnak, és Szőke Mártonnak, akin a korhatáros részeket teszteltem.

…az olvasóimnak, az írói oldalam követőinek, hogy a sarkamon álltak, és mindig éreztették velem, hogy igenis tudni akarják, mi történik a kedvenc szereplőikkel, és nehogy azt higgyem, hogy befejezés nélkül hagyhatom a sorozatot. Minden visszajelzésért és lelkesítő megjegyzésért örökké hálás leszek nekik. Ebből a motivációból jut a negyedik kötetre is.

Kedves Olvasó!

Miközben ezt a részt írtam, sokat gondolkoztam azon, hogyan fogadod majd az olvasottakat. Izgatottan pörgeted a lapokat? Aggódsz valamelyik szereplő miatt? Döbbenten megállsz az olvasásban egy-egy jelenet után? Visszafojtod a lélegzeted, és netán félreteszed a könyvet, hogy fellélegezz?

Vagy egy szuszra elolvasod, mert nem ereszt a történet?

Gabrielának nem az egyszerűbb sorsot szántam, hanem a küzdelmes, érzelmes és néhol reménytelennek tűnő végzetet. Hogy a nehézségeket könnyebben legyőzze, barátokat, támogatókat állítottam mellé, akikbe kapaszkodhat. Így sincs könnyű dolga, ahogy neked sem lesz.

Vállalom, hogy néhol összetöröm a szíved.

Jó olvasást kívánok neked!

Aurora P. Hill

Férjemnek.

Ha te nem vagy, a Serbeniai Krónikák sem létezik. Köszönöm, hogy hiszel bennem.

„A halál nem egyéb, csupán múló láz, néma félelem.

Ami örök: a szívben égő, tiszta lángú szerelem.”

1. fejezet

Új kezdet

Tűz.

Pernye.

Füst.

Halál.

A zuhogó eső mintha siratta volna a holtakat, akik életüket adták Serbenia újjászületéséért. Holttestek hevertek mindenütt. Széthasadt páncéllal, súlyos sérülésekkel, arcukon vérfagyasztó döbbenettel találkoztak a halállal.

Az égen szürke felhők gomolyogtak. Mintha nem is létezne nappal, akkora félhomály borult Moravára. Hamu szállt a vérszagtól nehéz reggeli levegőben.

A csata a pusztítás nyomait égette a tájba. A falu néhány háza nagyon megsínylette a végső összecsapást. Némelyik teteje berogyva omlott a belső térbe, a falak azonban tartották magukat. Ajtók és ablakok álltak nyitva, nyilak százai beléjük fúródva. A házak közötti ösvényeket darabokra tört, földbe taposott nyílvesszők, tőrök, kardok, pajzsok, harci sisakok, páncélok lepték be.

A palota előtti mező véres csata emlékét őrizte. Ahol eddig dús fű zöldellt, most földdarabok és kövek hevertek. Mintha egy hatalmas szörny szántott volna végig rajta méretes karmaival, kiforgatva mindent a talajból.

A kastély egy-két tornya még halványan parázslott, ám a zápor miatt sziszegve kialudt az utolsó zsarátnok is. Az ablakok sötéten ásítottak. A falak állták a csata hevét, csupán fejszecsapás és kardél pattintott le kisebb darabokat a kövekből. Néhol elmaszatolt vért mosott le róluk az egyre hevesebb eső. A hatalmas fakapu szárnyait kitámasztották. A hozzá vezető kőlépcsőn vértócsákat kavartak fel a friss esőcseppek. Vörös erecskékké duzzadtak, majd egymásba érve vékony patakokban folytak a széttaposott föld irányába.

A csata végével a serbeniai és uulei katonák végigjárták a környéket, hogy sebesültjeiket a gyógyítókhoz vigyék. A halottakat két külön helyre hordták, elválasztva az ellenfél katonáit. A volt Tanács tagjainak holttestét az ellenség mellé fektették. Az uulei sereg elpusztult oroszlánjait és gazdáikat Kuzer parancsnok utasítására visszavitték Antaracba, hogy hazájuk földjében és sziklái között leljenek végső nyugalomra. A moravai férfiak lebontották a falu pajtáját, amiben nagy kár esett. A vastag gerendákból két máglyát emeltek a halottak fölé, a réseket pedig a pajtában tárolt száraz szalmával és gallyakkal bélelték ki, hogy minél gyorsabban lángra kapjanak. Miután valamennyien megadták a tisztességet az elesetteknek, meggyújtották a máglyákat.

A levegőben elmúlás, gyász, búcsú hangulata keveredett az égő szalma illatával és az új világ reményével.

***

A katonák nem bíztak semmit a véletlenre. A kastély elfoglalása után csapatokba szerveződtek, hogy a serbeniai településeket ellenőrizzék. Feltételezték, hogy az ellenség a sokkal kisebb és jelentéktelenebb falvakban is jelen van még, ezért készek voltak útnak indulni, hogy meggyőződjenek az ellenkezőjéről. Több térkép volt a segítségükre.

Rioc és Harol Moravában maradtak, míg Aslios a katonákkal tartott. Alig érkezett vissza az egyik faluból, újabb feladatot kért, hogy máris távozhasson. Barul szintén a sor elején állt, és elszántan vezette a mellé osztott embereket. A moravai ifjak mindenben segítettek a tapasztaltabb katonáknak, akik örömmel vették a támogatásukat. Délre járt, amikor az utolsó csapat is visszatért a palota előtti mezőre.

A serbeniai és az uulei harcosok összegyűltek a kastély előtti téren. Sokan az esőbe fordították az arcukat, láthatóan élvezték a vízcseppek simogatását.

Gabriela a sereg mögött várakozott. Visszafojtott lélegzettel nézte az ellenséges katonák csapatát, akik az oroszlánok szoros gyűrűjébe zárva várták a sorsukat. A nagymacskák sörényébe font vasgolyókon megcsillant a lemenő nap utolsó fénye, miközben büszke lovasaikkal parancsra vártak.

A falusiak a győzelem hírére maguk mögött hagyták a biztonságos barlangot, visszatértek Moravába, hogy a saját szemükkel lássák egy új korszak megszületését.

Tuga, Breduba uralkodója és Olivin, a serbeniai Tanács egykori feje valószínűleg attakövekkel menekültek el az utolsó pillanatban. Bár bizonyíték nem volt rá, hogy egyáltalán a palotában voltak a csata alatt, a tényen nem változtatott, hogy magukra hagyták az embereiket.

A katonák vezető nélkül feladták a palotát. Fegyvereiket a lépcső fokaira dobálva egyesével járultak a győzedelmeskedő serbeniai sereg elé. Rengeteg sebesült volt köztük, akik épphogy vonszolták magukat.

Kuzer sziklaszilárdan ült oroszlánja, Res nyergében. Ha az állat néha nem morran fel, akkor csak a lélegzetvételét lehetett volna hallani, akkora volt a csönd. Senkinek nem állt szándékában megszólalni.

Miután az utolsó katona is a körbe jutott, Harol odahajolt Aslioshoz, valamit súgott a fülébe. A fiú komor arccal hallgatta a férfit, majd a társaira nézett. Raza, Zyga és Tocal egyetértőn bólogattak. Dromnis és Rioc a foglyokat fürkészték.

Gabriela csak találgatni tudott, miről beszélgetnek. Vajon mi lesz a sorsa ennek a rengeteg embernek? Börtön? Kínzás? Halál? Valahogy nem tudta elképzelni Asliost egy kegyetlen uralkodó szerepében. Teljesen ellentmondott volna a természetének bármilyen hasonló cselekedet. De ismeri-e annyira a fiút, hogy ezt biztosan állíthassa róla?

Frena lépett Aslios és Harol mellé. Gabriela végigmérte édesanyját, miközben a szíve megtelt büszkeséggel. Istennő, anya, tanácsadó, harcos és még ki tudja, mennyi egyéb cím ragadt már rá halhatatlan élete során. Megértette, miért mondta egyszer Frena, hogy az ő élete a legmagányosabb. Hiába a rengeteg csata, nem várt történés, koronázás, királyok váltakozása, kénytelen tudomásul venni, hogy már megint ismétli magát a történelem. Mindezt azzal a tudattal, hogy neki a végsőkig ki kell tartania. Rémes sors.

Édesapja jelenléte még inkább megmelengette a szívét. Azon kívül, hogy bátor és megbízható ember, Gabriela semmit nem tudott róla. Vágyott rá, hogy nyugalomban megismerhessék egymást, ám sejtette, hogy ez nem fog olyan hamar bekövetkezni. A csillag biztonsága fontosabb, mint bármi más.

Annyira belemerült a gondolataiba, hogy csak akkor vette észre Razát, amikor a katona megállt előtte.

– A segítségedre van szükségünk. Gyere velem!

Gabriela biccentett, miközben követte a férfit az oroszlánok köre felé. Ahogy elhaladt mellettük, némelyikük gazdája finoman fejet hajtott a lánynak, aki többet is felismert közülük. Meggyógyította őket, és most értette meg, miért mondta neki Aslios, hogy a képességének azonnal híre megy Uulén.

Ahogy megérkezett Aslios és a katonák közé, hirtelen nem tudta, hogy mit csináljon. Végül azt tette, amit az utóbbi időben elég gyakran: meghajolt, majd felnézett a fiúra.

– Miben segíthetek?

Aslios arca megenyhült.

– Gyanakszunk valamire – kezdte. – Nélküled nem tudjuk, hogy igazunk van-e.

– Mire gondolsz?

– Azt feltételezzük, hogy valamivel kényszerítették a katonákat a támadásra. Rengeteg ismerős arc van köztük, így elképzelhetetlennek tartjuk, hogy mindannyian önként fordultak ellenünk. Mit gondolsz, van rá mód, hogy kiderítsük, jól gondolkodunk-e?

Gabriela tudta, hogy igennel kell válaszolnia, elvégre vándorlelkei miatt beleláthat mások gondolataiba. Egyáltalán hogyan álljon neki? Mit fog tapasztalni, ha kutat a katonák fejében? Meg kell próbálnia, hiszen ő az egyetlen, aki erre képes. Kétkedve elmosolyodott.

– Mindent megteszek, hogy megkapd a választ, de nem ígérek semmit.

Aslios mintha csak erre várt volna, intett Tocalnak.

– Ötöt. Akiket mutattam.

A fiatal katona besétált a fogvatartottak közé. Maga előtt terelte az említett embereket. Csatakosak, sárosak, kimerültek voltak valamennyien. Imbolyogtak járás közben. Amikor megérkeztek Aslios elé, lesütött szemmel várták a sorsukat. Rioc rábökött az egyikre, akinek egy csúf vágás volt az arcán.

– Őt ismerem. Együtt tanultunk a mesterünk keze alatt – mondta, majd megcsóválta a fejét, és hallgatásba burkolózott.

Aslios ismét ránézett Gabrielára.

– Bármilyen információ jól jön. Tovább kell lépnünk, de egyelőre egy helyben toporgunk. Minden további a válaszodtól függ.

A lány odalépett a sebes arcú fogolyhoz, aki nem nézett rá.

– A kezét kérem, uram.

A férfi megrezzent, de nem engedelmeskedett. Gabriela hozzáért, ám ahogy bőrt simított, úgy csapta meg ugyanaz az érzés, ami azon az éjszakán kerülgette, amikor Aslios nem volt önmaga. Összeszorította a száját, mert érezte, hogy a méreg összegyűlik a tenyerében. A férfi vonásai elernyedtek. Elhúzta a kezét, és megdörzsölte az arcát.

– Hol… hol vagyok?

Gabriela igyekezett magára vonni a figyelmét.

– Moravában. A nevem Gabriela. A magáé?

A fogoly erősen pislogott, míg sikerült ráfókuszálnia a lányra. Pupillája kitágult.

– Hvader vagyok – felelt. – Sosem voltam még Moravában. Emri a szülővárosom.

Gabrielának nem mondott semmit az információ, de nem akarta éreztetni a férfival, hogy valószínűleg rosszkor volt rossz helyen, és épp a vesztesek oldalán áll.

Aslios hangja szólalt meg a fejében:

– Méreg?

– Az. Nem volt magánál egész idő alatt.

– Ugyanaz, ami engem is öntudatlanná tett?

– Talán igen. Közelebbről is meg kellene néznem, de azzal lebukom.

– Nincs jelentősége. Pontosan erre gyanakszunk.

– De olyan keveset tudunk az egészről – vetette ellen a lány, miközben odalépett a következő férfihoz. Az szintén homályos tekintettel nézett rá.

– Tudom. Este lesz egy megbeszélés Raza istállójában. Addig a lehető legtöbb bizonyítékot kell összegyűjtenem, hogy a méreg miatt álltak az ellenség oldalán. – Aslios hangja szenvtelen volt. – Jó lenne, ha nem kellene bebörtönöznöm ezt a rengeteg embert.

Gabriela egymás után megérintette a többi foglyot. Csípte a kezét az összegyűjtött méreg. Aslios odasétált hozzá, hogy megnézze az eredményt. Egy fejjel a lány fölé magasodott, barna haja a homlokába hullott, ahogy előrehajolt.

– Ugyanolyannak tűnik, mint amit belőlem kiszedtél – jegyezte meg halkan.

– Igen. Semmi kétség. – Gabriela összehasonlította a kezeit, hátha lát köztük különbséget. A méreg azonban egységes, sötét színű olajfoltként ragadt a bőrére. Végül a ruhájába törölte a kezét. – Most mi legyen?

Aslios megcsóválta a fejét.

– Ma ne fecséreld rájuk az erődet – bökött a körülöttük álló foglyokra. – Mindennek eljön az ideje. Előbb a falubeliekre nézz rá, ha lesz egy kis időd. Sokan sérülten érkeztek a barlangba.

A lány elmosolyodott.

– Megtettem, amíg a híreket vártuk.

Aslios mondott volna valamit, de ekkor Frena állt melléjük.

– Kuzer a parancsodra vár.

A fiú biccentett, majd magára hagyta a két nőt.

– Te jól vagy? – kérdezte az istennő.

– Igen – bólintott Gabriela. – Remélem, hogy te is.

Frena halkan nevetett.

– Érdekes, hogy te vagy a második ember a faluban, aki a jóllétem miatt aggódik.

– Ki volt az első?

– Édesapád. Tudhatná, hogy számtalan háborút megéltem, de neki mindegyik ugyanolyan borzasztó. Főleg, ha a közepében vagyok. Soha ne tégy ilyet! – tette hozzá hirtelen.

A lány hitetlenkedve vonta fel a szemöldökét.

– Egy majdnem két hétig tartó, életveszélyes, váratlan fordulatokkal és kiszámíthatatlan történésekkel teli út után azt kéred, hogy ne legyek a közepében? – Felnevetett. – Már késő.

– Tudom, kicsikém – sóhajtott Frena. – Csak aggódom érted.

– És most mi lesz? Hogyan tovább? – érdeklődött óvatosan Gabriela.

Az istennő tekintete a beszélgető férfiakra vetődött.

– Ma estére tárgyalást hívtam össze. A halottainknak már megadtuk a tisztességet, most az élők következnek. Megtisztítjuk Moravát a múlt piszkától. Emellett megbeszéljük a következő időszakot, ami nagyon fontos lesz Aslios számára. Rád is számítunk – fordult végül a lánya felé.

– Rám? Nem vagyok katona, vagy ilyesmi.

– De bizony az vagy, kicsikém. Ha úgy vesszük, azzá váltál az utatok alatt. – Frena jóindulatúan mosolygott. – Aslios külön kérte, hogy te is jöhess, elvégre nem vagy még elég idős egy ilyen megbeszéléshez.

– Majd a Jég Havában. Ugye?

Frena arca egy pillanatra megdermedt, aztán vonásai ellágyultak.

– Tudtam, hogy erre is rá fogsz jönni. Igen. A Jég Hava ezúttal csodálatos lesz.

Gabriela elpirult. Születésnapjának dátumát azóta hatalmas becsben tartotta, amióta Aslios megtalálta édesapja, Ramdas király egyik levelében a Kaméleon fedélzetén. Amikor a Jég Havának ötödik napjára gondolt, olyan érzése volt, hogy egy újabb szállal kötődhet majd Serbeniához. Már számolta vissza a napokat a tizenhetedik születésnapjáig, ami nagykorúságának kezdete is lesz egyben.

Felpillantva észrevette, hogy néhányan furcsán méregetik őt, ahogy Frena mellett áll. Pontosan tudta, hogy nem marad sokáig titokban az istennővel való kapcsolata. Már most szoktatta magát a gondolathoz, hogy előbb-utóbb kiderül az igazság. Az ellenségeik vajon mit szólnak majd, ha eljut hozzájuk a hír, hogy Serbenia istennőjének rég elrabolt lánya visszatalált a csillagra, és különleges, gyógyító képességével életeket ment? Emellett kicsúszott a kezükből, ráadásul Asliosszal az oldalán más csillagokat is maguk mellé állítottak. Új terveket szőnek az elrablására, vagy támadni fognak? Bárhogy lesz is, bízott Asliosban, és abban, hogy a fiú tudja, mit csinál.

Épp ebben a pillanatban minden második oroszlán kivált a sorból, majd elügettek az erdő felé. Gabriela csodálattal a szemében nézte a hatalmas állatokat, ahogy gazdáikkal a hátukon távoznak a csoporttól. Sokan kötést viseltek. A lány szerette volna meggyógyítani a sérülteket, és ha tehette volna, azonnal nekiáll. Ardo azonban nyugalomra intette.

– Túl sokat vársz magadtól. Amit eddig véghez vittél, máris meghaladta az erődet. Pihenned kell.

– Hogy pihenhetnék, amikor annyi itt a tennivaló? – méltatlankodott Gabriela.

– Nem válthatod meg a világot egyetlen nap alatt. Nézz magadba, és mondd, hogy nincs igazam.

A lány sóhajtott. Beismerte, hogy rengeteg erejébe került az utolsó néhány nap. Végignézett magán. Még mindig a homokszínű, darói öltözék volt rajta egy sárga köténnyel, amit Aya adott neki, miután Urba hátán megérkeztek Moravába. Piszkosnak érezte magát, ezért szívesen belemerült volna egy kád forró vízbe, amire utoljára a Kaméleonon volt lehetősége. Vagy csak aludt volna egy nagyot, mert már az is javított volna a hangulatán.

Aslios érkezett oda hozzájuk.

– Az őrséget Kuzer viszi – jelentette ki. – Felváltva figyelik a foglyokat, nehogy azok öntudatlan állapotukban valamit elkövessenek, vagy megszökjenek.

– Remek döntés – bólintott Frena. – Talán kettőtökre is ráférne néhány óra alvás. Hosszú még a nap, és rengeteg a tennivaló.

Hirtelen Zyga és Dromnis rohantak ki a palotából, egyenesen feléjük. A két katona arcán kifürkészhetetlen érzelmek ültek, ahogy megálltak előttük.

– Aslios! A celláknál megtaláltuk a szolgálókat. – Dromnis halkan zihált. – Jó lenne, ha vetnél rájuk egy pillantást.

– Nincs kizárva, hogy sérültek is vannak köztük – tette hozzá Zyga, miközben kisimította fekete tincseit a homlokából.

Aslios Gabrielára nézett.

– Bírod még?

– Igen.

– Zyga, keresd meg Ronát és Ayát! – Aslios gyorsan intézkedett. – Hozzanak magukkal gyógyszereket és kötszert. – Miután a katona elsietett, Dromnisra nézett. – Van ott valaki közülünk?

– Harol és Tocal maradtak lent, de a szolgálók nagyon bizalmatlanok velük. – A katona ekkor Gabrielára pillantott. – Talán ha nem egy férfi megy oda, megnyílnának.

Aslios osztotta Dromnis véleményét.

– Bízzunk benne.

Gabriela kétkedve nézett rá.

– Nem vagyok épp bizalomgerjesztő látvány. Ha meglátnak, sosem szólalnak meg.

– Háború van – csóválta a fejét Aslios. – Ezért egy percig se aggódj.

Gabriela belenyugvón bólintott. Látta, hogy Rona és Aya sietnek ki Raza istállójából, kezükben gyógyszeres zsákokkal, nyomukban Zygával.

Valamennyien felrohantak a lépcsőn. Gabriela emlékeiben megjelent az este, amikor önként besétált a palotába, hogy feladja magát. Azóta már más a helyzet, de a szituáció még mindig élénken élt benne, így lélegzetvisszafojtva lépett be a kastély kapuján. Ismerősek voltak a magas oszlopok, a díszes ablakok, a padlózat, a széles lépcsők. Ezúttal azonban nem fogolyként, hanem szabad emberként jött a palotába. Az épületben nem égtek a fáklyák. Aslios odaszaladt egyhez, kikapta a zsebéből a tűzköveket, és néhány koccantással lángra lobbantotta. A következőt Zyga kezébe adta.

Gabriela körülnézett. A korábban rendezett belső tér most fel volt dúlva, mindenhol törmelék és gazdátlan fegyverek hevertek, vér szennyezte a kőpadlót. A lány követte a többieket egészen egy nyitott, dísztelen ajtóig, ahonnan kőlépcső vezetett lefelé a sötétségbe. Mereven kapaszkodott a korlátba, ám a szeme lassan hozzászokott a félhomályhoz.

A levegőben dohos szag és meghatározhatatlan bűz terjengett, ami nehézkessé tette a levegővételt. Aztán egyik pillanatról a másikra friss, hűvös szellő csapott az arcába. Észrevette, hogy Aslios gyors pillantást vet rájuk a válla fölött. Tudta, hogy a fiú műve a friss levegő, és hálásan gondolt rá, hogy még erre is ügyel.

Amikor leértek a lépcső aljára, ott találták Harolt és Tocalt egy-egy fáklyával.

– Mi a helyzet? – kérdezte Aslios.

Harol rámutatott az egyik cellára.

– Mind ott vannak. Nem tudtam őket összeszámolni, annyira összebújtak. Rettenetesen félnek.

A fiú hátrafordult, majd magához intette a három nőt.

– Győzzétek meg őket, hogy itt nem maradhatnak. Amíg nem tudom, hányadán állunk velük, addig a felügyeletünk alá vesszük valamennyiüket. Gabriela – nézett a lányra –, te most nem gyógyítasz.

– Miért nem?

– Lehet, hogy néhányan nem is szolgálók.

A tekintete komoly volt.

– Rendben. Nem teszek semmit, ami feltűnne.

– Le ne bukj!

Azzal megfordult, és elsőként lépett be a cellába. Gabriela követte. Ahogy körülnézett, végigfutott a hátán a hideg. Odabent rengeteg nő és lány kuporgott a sarokban. A fegyveres katonák láttán kétségbeesetten kapaszkodtak egymásba. Arcukon félelem és tanácstalanság látszott. Volt köztük fiatalabb, idősebb, szőke, barna, őszes. Abban hasonlítottak csupán, hogy egyforma, valaha fehér öltözéküket piszok szennyezte.

Rona és Aya arcán hasonló döbbenet ült, mint Gabrieláén. Letették a magukkal hozott kötszereket, gyógyszeres zsákokat a földre, aztán Asliosra pillantottak.

– Mindenről beszámolót kérek. Harol és Tocal a folyosó elején vár rátok.

Kiment a cellából, a nők maguk maradtak. Rona mélyet sóhajtott, végignézett a társaságon, és megszólalt:

– A rossz időknek vége. Ramdas király és Eeila királyné fia, Aslios visszavette a palotát. Az ő utasítására vagyunk itt. Segíteni jöttünk.

A szolgálók egymásra néztek. Hitetlenkedve, de láthatóan reménykedve sutyorogni kezdtek egymás között. Egy idősebb asszony emelkedett ki a csoportból. Alkatán látszott, hogy az utóbbi időben nem jutott rendszeresen élelemhez. Hangja megtört volt, ahogy megszólalt:

– Szeretnénk hazamenni.

Rona finoman elmosolyodott.

– Mindennek eljön az ideje. Egyelőre várjuk meg, hogy az új király milyen döntést hoz. Addig biztonságban vagytok. Nem kell tartanotok semmitől.

Az idős nő válla megroskadt a választól. A könnyeivel küzdött. Gabrielának kedve lett volna Tuga arcába nyomni minden elkövetett bűnét, minden nyomorult pillanatot, amit valaha az embereknek okozott. Mivel ezt nem tehette meg, igyekezett arra koncentrálni, hogy amennyire csak tud, mindenkin segíthessen.

– Az úr nem tudja, hogy itt vagytok? – kérdezte egy másik asszony, aki egy kendőt húzott az arca elé.

– Mindenki megfutamodott – felelt Rona. Ezzel a kijelentésével elérte, hogy a lányok és nők nagy része megkönnyebbülten felsóhajtson. – Nincsenek a palotában, de valószínűleg a csillagon sem találnánk meg őket. Ismétlem: nincs mitől tartanotok. Gyógyítók vagyunk, és segíthetünk, ha igénylitek.

– Én ismerlek téged – szólalt meg egy, az előző asszonynál valamivel fiatalabb nő. Hosszú, barna haja csapzottan lógott a hátára. Elszánt arccal felállt. Egy lány kezét szorongatta, aki félénken bújt mögé. – A neved Rona.

– Én is ismerlek téged – bólintott a javasasszony. – Az előző uralkodó idején a konyhán dolgoztál. Iyir, ha jól emlékszem.

– Jól tudod. Ramdas király halála után nem volt esélyünk a menekülésre. Minden napunkat a konyhán és a pincében töltöttük, és a parancsokat teljesítettük. Mindössze életben akartunk maradni valamennyien. Umepivel alig várjuk, hogy újra friss levegőt szívjunk – nézett mellette kuporgó lányára.

– Először is tudnunk kell, hogy vannak-e sérültek köztetek – mondta Rona, majd a mellette állókra mutatott. – Aya és Gabriela is segíteni jött. Legyetek felénk bizalommal!

A nők ennek ellenére elég gyanakvók voltak, de miután Iyir szavai meggyőzték őket, egyenként járultak a javasasszony elé. Megmutatták kisebb-nagyobb sebeiket, amiket a fogság és a kényszerű szolgaság alatt szereztek. Szerencsére nem volt köztük súlyos sérülés, így Gabriela nem is pazarolta az erejét a gyógyításra. Aslios utasítása járt a fejében, mialatt nyavart szórt a sebekre, és bekötözte őket tiszta vászonnal.

Annyit azonban megtett, hogy mindenkit megérintett. Komoran vette tudomásul, hogy a szolgálók testében is ott a méreg. Ez már nem volt tréfadolog. Kíváncsian várta, hogy a fiú milyen információkat közöl az esti megbeszélésen.

Rona és Aya rengeteg gyógyszert hoztak, de annyira kevés volt a sérülés, hogy alig használtak belőle. Az utolsók között maradt egy fiatal, vörös hajú lány. Mindenkit maga elé engedett, ám ahogy fogytak a társai, úgy lett egyre kétségbeesettebb. Gabriela szeretett volna barátságosan közeledni hozzá, de a szolgáló nem akart ránézni sem. Rona és Aya a terem másik felébe küldte a többieket, és mivel a lány nem volt hajlandó megmozdulni, végül Rona lépett oda hozzá.

– Nincs mitől félned – szólalt meg kedvesen. – Fáj valamid?

A szolgáló megcsóválta a fejét, és csak takargatta magát a karjával. Gabriela egészen addig nem értette az ellenkezést, amíg egy óvatlan pillanatban észre nem vette a lány kerekedő hasát. Csodálkozása kiült az arcára. Úgy tűnt, Rona is résen volt, mert megértőn elmosolyodott.

– Aya!

– Igen?

– Szólj Harolnak, hogy készen vagyunk. Távozhatnak.

Aya kiment a cellából, és amikor visszatért, magával hozta a katonát. Kiterelték a szolgálókat, akik közül sokan egymásba kapaszkodva követték a férfit. Egyedül Iyir maradt hátra.

– Ez a lány ártatlan – szólalt meg fojtott hangon.

– Mire gondolsz? – értetlenkedett Rona.

– Némának született. Se írni, se olvasni nem tud – válaszolt Iyir, mire Gabriela azonnal sajnálatot érzett a vörös hajú fogoly iránt. – Semmit nem fogsz tőle megtudni, ezért szeretném, ha kegyelmet kapna.

– Miért ne kapna? – A javasasszony elmosolyodott.

– Ha jól értettem, mindenről beszámoltok majd a királynak. Nyilván erről is tudni fog, mert nem hagyhattok ki semmit. Ha kérdezi, a lányt tőrbe csalták, és saját akaratán kívül lett állapotos.

Gabriela nem akart belegondolni, mit élhetett át a lány a fogsága idején. Ennek szerencsére ma vége, így a gyermek biztonságban és békében születhet meg, amikor itt az idő.

– Nem tudjuk, mi az igazi neve. Itt Cleának szólítottuk.

Iyir nem mondott semmi mást, aztán ő is csatlakozott a társaihoz.

Rona láthatóan nem akart felesleges izgalmakat a néma lánynak, csak a kezét nyújtotta neki, hogy felsegítse. Clea belátta, hogy nem tud kibújni a dolog alól, így óvatosan felegyenesedett. Most látszott igazán, hogy a várandóssága ellenére rémesen sovány, valószínűleg ő sem kapott rendes ételt mostanában. Hosszú, aranyvörös haja volt, tejfehér bőre és barna szeme. Valamelyik férfi szemet vetett rá, aztán megbélyegezte egy életre. A szépsége lett a veszte.

Gabriela örült, hogy kifelé mennek a pincéből. Neki már ez a rövid idő is elég volt. Elképzelni sem tudta, a szolgálók mennyi ideje lehettek bezárva.

Harol a lépcső tetején kitárta az ajtót. Az asszonyok a szemüket eltakarva léptek ki a palotába. Rona levette a válláról saját köpenyét, és jóindulatúan betakarta vele Cleát, hogy a hasa ne tűnjön fel azonnal. A lány hálásan ránézett, de néhány másodperccel később megint szégyenkezve lehajtotta a fejét.

A szolgálók visszatértek a szobáikba. Most, hogy rájuk szakadt a szabadság érzése, valamennyien megkönnyebbülten sóhajtottak. Többen a könnyeiket törölgették. A palotának ezt a szárnyát nem érte el a csata heve, így nem kellett a törmeléket kerülgetniük. Cleának valamilyen okból külön szobája volt. Gabriela a nyakát tette volna rá, hogy nem véletlenül. Magában csak szörnyülködött a helyzeten.

Rona végre jobban szemügyre vehette a lányt, aki már nem ellenkezett. Gabriela a javasasszony válla felett leskelődött, és csupán egyik-másik vizsgálatnál fordult el diszkréten. Végül magára hagyták Cleát.

– Nagyjából félidős lehet – szólalt meg Rona. – Sajnos, olyan sovány, hogy lehetetlen megállapítanom, mennyi idős a gyermek. Mindenesetre már jó kezekben van. Gyertek, keressük meg Asliost!

A fiút a palota előtti réten találták meg. Épp Dromnisszal beszélt, aki halvány mosollyal biccentett Gabrielának, majd a dolgára sietett. Aslios figyelmesen hallgatta a javasasszony beszámolóját.

– Ismered őket, Rona? – kérdezte végül.

– Néhányukat. Feltételezem, legtöbbjüket kényszerítették a maradásra, mert nem idevalósiak is vannak közöttük.

– Hm. Valószínűleg így is van. Gabriela? – nézett a lányra. – Te észrevettél bármit?

– Mindenkiben ott a méreg. – A lány megkereste a sötét foltot az amúgy is piszkos kötényén, ahova a kezét törölte.

– Egyre bonyolultabb lesz a dolog – jelentette ki Aslios. – Eddig mindenkiben volt méreg, akihez csak hozzáértél, igaz?

– Majdnem. Kuzer katonái tiszták voltak. Egy darabig.

Ez még jobban elgondolkodtatta a fiút.

– Mindenképpen ki kell derítenünk, mi folyik itt. – Néhány másodperc tűnődés után újra Ronára nézett. – Mintha azt mondtad volna, hogy az egyik szolgáló gyermeket vár.

– Így van.

– Azt esetleg lehet tudni, hogy ki az apa?

– A lány néma – válaszolt Rona. – Annyit tudunk, hogy a többiek a Clea nevet adták neki, és hogy a gyermek nem szerelemből fogant. Szerencsétlen helyzet.

Gabrielának feltűnt, hogy a javasasszony nem említette Iyir kérését a kegyelemről. Gyorsan Ayára pillantott. Ő sem szólalt meg, csak figyelmesen hallgatta a beszélgetést. Mi ebben olyan szörnyű? A kegyelem jó dolog. Vagy mégsem?

Aslios biccentett.

– Köszönöm a beszámolót. A szolgálókat továbbra is a palotában tartjuk. Amint lehet, hazaküldjük őket. A sérülteket hozzátok küldöm.

Rona és Aya meghajoltak, majd visszasétáltak az istálló felé. Gabriela lepillantott a kezére. Mindkettő piszkos volt, foltos a kosztól és a méregtől, de hála Ardónak, nem voltak sérülései. Aslios odafordult hozzá.

– Gyere!

Kinyúlt a lány kezéért, de Gabriela a háta mögé rejtette őket. Megcsóválta a fejét.

– Ne fogd meg! Jobb, ha nem.

A fiú arcán lágy kifejezés ült.

– Ne haragudj! Megszokás.

Gabrielában élénken élt a kézcsók emléke. Aslios a győzelem után szinte azonnal hozzá sietett, és elég egyértelműen értésére adta, hogy a barátságuk eggyel magasabb szintre érkezett. Gabriela az utazásuk alatt többször érezte a közöttük támadt jóleső feszültséget. Kettejük közül azonban a fiú volt az, aki szavakba öntötte a gondolatait, majd egy kézcsókkal pecsételte meg azokat. A lány tudta, hogy Aslios nem szokott meggondolatlan kijelentéseket tenni, hogy tetteinek súlya van, ezért elvörösödött az emlékre.

Frena közeledett feléjük. Gabriela igyekezett legyűrni a zavarát, és nyugodtan bevárni. Az istennő ruganyos léptekkel haladt, arcára kiült a mindentudó mosoly, ahogy a két fiatal elé érkezett.

– A katonák a helyükön. Máris megkezdjük a falu rendbetételét. Ehhez egyikőtök sem kell – szólalt meg, miközben felnézett a délutáni égre. – Jó lenne, ha pihennél egy keveset, Aslios. Este minden figyelmedre és éberségedre szükségünk lesz. Te szintúgy – fordult a lánya felé. – Ez parancs.

Gabrielában csak most tudatosult, hogy amíg Asliost nem koronázzák meg, addig tulajdonképpen Frena kezében van egész Serbenia. Büszkeséget érzett, hogy édesanyja az egyik legmegbízhatóbb ember a csillagon.

– Előtte szeretnék megfürdeni.

– Rendben van – bólintott Frena. – Keresünk egy szobát neked odabent – bökött a palota felé. – Talán valamelyik épségben maradt.

Aslios körbenézett, majd megakadt a szeme Raza istállóján. A kardjához nyúlt, hogy leoldja a derekáról.

– Ott leszek, ha kellenék. – Meghajolt, majd megindult az istálló felé.

– Menjünk mi is!

A lány gondolataiba merülve követte az istennőt a kastélyba. Olyan sok dolog járt a fejében, hogy nem is figyelte, merre mennek. Csak akkor nézett körbe, amikor Frena benyitott egy szobába.

A helyiség nem volt túl nagy, de a legfontosabbak, egy nagy fürdődézsa és egy ágy állt odabent. A berendezés épen maradt, bár néhány felborult szék és földön heverő dísztárgy jelezte, hogy itt is jártak a katonák. Frena elhúzta a nehéz függönyöket, így a késő délutáni fény betöltötte a szobát.

– Ezen az emeleten szoktak aludni a vendégek – magyarázta. – Ramdas nagyon vendégszerető király volt, szívesen hívott meg mindenkit, akit szimpatikusnak talált.

– Kellemes szoba – jegyezte meg a lány, és levette a kötényét. Alig várta, hogy újra tiszta legyen.

– Hívjak valakit a víz miatt? – kérdezte Frena. – Vagy… megoldod egyedül? – A hangjából érezhető volt, hogy kíváncsi a válaszra.

– Uralom a helyzetet.

Az istennő elnevette magát.

– Mondtam én. Két hete még teljesen más ember voltál.

– Azért annyira nem. De igaz, történt egy s más.

Gabriela a széles paraván mögé sétált, és gondolkodás nélkül használta az erejét. Érezte bőrén a levegő víztartalmát, ahogy összpontosul körülötte a nedvesség. A fadézsában egyetlen perc alatt annyi víz gyűlt össze, amennyi bőven elég volt egy kiadós fürdéshez. Frena a csobogásra érdeklődve bekukkantott a paraván mögé. Tekintetében büszkeség csillant.

– Csodálkoznék, ha nem a lányom lennél. A víz a legjobbat választotta magának.

Gabriela sokadszorra elpirult, és levetkőzött. Megörült, mert talált egy darab szappant a kád mellett. Beleült a dézsába, teljesen elmerült benne, majd lebukott a víz alá.

Gondolatai a rengeteg sérült körül jártak. Megszámlálhatatlan sebet gyógyított be pillanatok alatt, több embert a halál széléről hozott vissza. A képessége sokaknak újabb esélyt adott az életre, amiért hálás volt Serbeniának.

Ahogy újra felbukkant a vízfelszín alól, megmagyarázhatatlan melegséget érzett a tagjaiban. Teleszívta magát az életadó vízzel, ami kitöltötte a sejtjeit, mire minden merevség, fáradtság eltávozott a testéből. Megengedett magának néhány perc nyugalmat, majd alaposan megmosakodott, hajat mosott, és élvezte a szappan kellemes virágillatát.

– Ahogy nézem, a falu ma este ünnepelni fog – hallatszott Frena vidám hangja, ezért Gabriela összekapta magát. Kiszállt a dézsából, és úgy száradt meg azonnal. A hajába néhányszor beletúrt, de az is pillanatokon belül lágy csigákban hullott a hátára. Maga köré tekerte a kikészített vászonlepedőt, majd kilépett a paraván mögül.

Frena ott ült az ablak alatti padon. Olyan tündöklő volt, hogy Gabriela nem tudta levenni róla a szemét. Olyan sok ideig nélkülöznie kellett ezeket a pillanatokat, hogy ezúttal nem tudott betelni velük. Az istennő aranyhaja gyönyörű fonatban nyugodott a vállán, a páncélban is csodaszép volt. Gabriela még mindig nem bírta felfogni, hogy az anyukája egyike a legszebb embereknek, akiket valaha látott. Örült, hogy sziklaszilárd támasza maradt Serbeniának és a rajta élőknek. Emlékeztette őket arra, hogy a rossz után valami jobb és szebb következik, amit ezúttal önmagára is értett. A sok év után, amit a szüleitől külön kellett töltenie, végre boldogabb időszak következhetett. Bátyja fájó hiánya azonban eszébe juttatta az előttük álló nehézségeket.

– Amíg fürödtél, kerestem neked egy ruhát. Gondoltam, jól állna neked a zöld. – Frena felpattant a helyéről, és megemelte a zöld cérnával hímzett mellényt, aminek szálai között madarak sziluettjei bukkantak fel.

– Nagyon szép – mosolyodott el a lány, ahogy átvette a ruhát.

– Meg mertem volna esküdni rá, hogy volt itt egy sebed – mutatott Gabriela nyakára Frena.

– Az csak kosz volt. Ha láttad volna a fürdővizemet… Különben sem maradnak meg sokáig a sérüléseim.

– Ezt valahogy gondoltam. A vándorlelked különleges képességgel ruházott fel, és bevallom, sosem találkoztam hasonlóval.

– Annyi idő alatt sosem láttál ilyet?

– Nem. Lehet, hogy a történelem ismétli önmagát, ami a szörnyűségeket illeti, de szerencsére akadnak ilyen csodák, amik miatt bízhatunk egy szebb jövőben. – Az istennő mosolygott. – Te is egyike vagy ezeknek a csodáknak, aminek kifejezetten örülök. Nem hátrány a gyorsan gyógyuló sérülés a mai világban.

Gabriela eltűnődött a szavak értelmén. Frena szájából ilyesmit hallani egyszerre volt megtisztelő és ijesztő is. Eközben magára vette az alsóneműt, a blúzt, a szoknyát és a mellényt. Örült, hogy ismét a megszokott serbeniai viselet van rajta.

– Mintha rád öntötték volna. A tiéd lehet, ha szeretnéd.

– Ó, igen. Szeretném. Nagyon tetszik.

Gabriela végignézett magán. Megdöbbent. Teljesen másnak látta magát, ahogy ott állt ebben a lélegzetelállító ruhában. Tudta, hogy ahhoz a Gabrielához képest, aki hónapokkal ezelőtt naponta kiszökött kutyakekszet venni Morgannak, sokkal felnőttebb lett. És nem csupán a tudás miatt, amit magában őrzött, hanem minden miatt, ami eddig történt vele. Valahogy magasabbnak is tűnt. Mindig alacsonynak tartotta magát, most viszont mintha hirtelen legalább tíz centivel megnyúlt volna. Ahogy megfordult, a szoknya követte a mozdulatot, és finoman lengedezett a térde körül.

– Nem értem – szólalt meg értetlenül, majd lesimította a mellényét. – Nőttem, nem?

Frena szemében ott volt a válasz, ahogy megállt Gabriela mellett.

– Tudom, hogy furcsa lesz, amit mondani fogok, de azt hiszem, ugyanaz történt veled is, mint Morammal.

A lány összenézett az istennővel.

– Mármint?

– Emlékezz! Moram igazából vándorlélek, mégis kölyökkutyaként került hozzád. Az évek alatt felnőtt, holott egy vándorlélek nem nő fizikailag, hiszen ő az erőd állati formában való kivetülése. Ahogy visszakerült ide, betegeskedett, mert újra vissza kellett szoknia. Gondolom, a te eseted sem más. Flubia Elia csak elfedte az igazi valódat, és Serbeniának ennyi időbe telt téged visszaalakítani olyanná, amilyennek mindig is lenned kellett volna. Érted ezt?

– Azt hiszem. – Gabriela bizonytalanul méregette magát. – De ez lehetséges?

Frena felkacagott.

– Hogyne. Bár az eseted egyedi, mégis úgy hiszem, ez a magyarázat.

– Mindig azt hiszem, semmi nem tud már meglepni, de aztán mégis…

– Édesapáddal beszéltünk erről. – Frena magához húzta Gabrielát, és leültette maga mellé az ablakmélyedésbe. – Amint látod, az átalakulásod már rég megkezdődött. Először csak külsőleg változol, aztán egyre több dologban hiszel, végül olyan lesz, mintha el sem mentél volna.

Gabriela elmosolyodott.

– Bárcsak már ott tartanánk!

– Idővel, szívem, idővel. Most pedig gyere, pihenj egy keveset! A helyzethez képest ez egy remek alvóhely.

Gabriela tekintete a kényelmes ágyra siklott, és úgy érezte, éveket tudna aludni.

– Felkeltesz? – nézett az édesanyjára. – Félek, hogy átaludnám a megbeszélést.

– Hogyne. Nem hiányozhatsz. Engedjük meg a többieknek is, hogy elcsodálkozhassanak rajta, mennyire szép vagy.

A lány elpirult.

– Én csak azért vagyok szép, mert te az vagy – mondta halkan.

Frena gyönyörű mosollyal válaszolt:

– Akkor ez legyen a kettőnk titka.

Gabriela aludhatott néhány órát, mielőtt édesanyja érte jött, hogy elvigye a megbeszélésre. Már a köpenyét csatolta be, amikor halk zeneszóra lett figyelmes. Az ablakhoz sétált, és érdeklődve kinézett Moravára. A házak többségét ismét elfoglalták, az ablakokban gyertyák égtek, a faluban pedig valahol nagy tüzet rakhattak, mert a lángok megvilágították a felszálló füstoszlopot. Annyira furcsa élmény volt a vidám muzsika egy ilyen mozgalmas nap után, hogy Gabriela azt is hihette volna, nem folyt vér az elmúlt időszakban.

Frena is sokkal kényelmesebb öltözékre cserélte a páncélját, köpenye alól egy nefelejcskék ruha villant elő. Ahogy mosolygott, mintha az összes csillag fénye a szemében ragyogott volna. Nem csoda, hogy Dromnis beleszeretett.

– Moravában régóta nem volt mulatság – jegyezte meg, miközben ő is megállt az ablak előtt. – A Tanács gondoskodott róla, hogy mindenki meghúzza magát. Tuga rendszeres felbukkanása óvatosságra intette az embereket, és voltak családok, akik emiatt hagyták el a falut. Nincs kizárva, hogy a győzelem hírére néhány nap múlva kevesebb üres ház marad.

– Alig várom, hogy mindenkit megismerhessek.

Az istennő arca ekkor ellágyult, és megérintette a lány karját.

– Kicsikém, a mai este folyamán nagyon sok dologról esik majd szó. Én vagyok a döntéshozó, így arra az elhatározásra jutottam, hogy ma beavatjuk a katonáinkat a titkunkba. Először azonban szeretnék elmondani valamit. Tudnod kell, hogy Abal eltűnése után nem vertem nagydobra a várandóságomat veled.

Gabriela összevonta a szemöldökét.

– Nem értelek.

– Aslios megpróbált utánajárni, ki vagy te. Szinte megszállottan kereste a választ arra a kérdésre, hogy lehet, hogy a palotában születtél, de nem vagy a testvére. Tudni akarta, mi az igazság, de nem jött rá. Nem jöhetett rá, mert lényegében rajtam kívül csak néhányan tudtak a létezésedről.

– Vagyis?

– Édesapád és Rona mellett Aslios szülei voltak, akik ismerték a titkomat.

– De miért?

– Ramdas és Eeila óvatosságra intett Abal eltűnése után – sóhajtott Frena. – Amint kiderült a terhességem veled, elzárkóztam a külvilágtól.

– Ez azt jelenti, hogy titokban születtem? – döbbent meg a lány.

– Mondjuk. – Frena elhúzta a száját. – A katonák nem tudtak róla, mert amint látható volt a terhességem, Ramdas édesapádat hagyta mellettem egyedül. Rona segített a világra, így ő is tudott rólad.

– És a Tanács is – tette hozzá a lány keserűen.

– Igen, ők is. – Frena elszomorodott. – Ha tudom, hogy ez lesz a titoktartásukból, akkor hamarabb cselekszem, és velük sem találkozom. Vagy megesketem őket egy vándorlélek jelenlétében. Naivan azt hittem, hogy mellettem állnak, de tévedtem. Sajnos, egy kisbaba sírása elég sokszor felverte a palotát, így nem maradhattál volna sokáig titokban – mosolyodott el lágyan.

Gabrielának hiányzott a kirakós egy darabja.

– És Abal?

– Őt ismeri Morava. Jobban mondva ismerte. Soha nem gondoltam volna, hogy valaha elveszik tőlem. Az eltűnése napján Olivin gyanúsan viselkedett. Azonnal csapatokat küldött a keresésére, pedig nagyon jól tudta, hova lett a fiam.

– Miért nem beszélt erről senki? Egyszer sem hallottam róla, ahogy Aslios sem – tárta szét a karját Gabriela. – Abal létezése nem volt titok.

Frena sóhajtott.

– Ramdas megeskette Morava lakosságát, hogy nem beszélnek Abalról. A veszteségtől összetörtem. Nem akarta, hogy az emberek kérdezősködjenek. Ő maga is megesküdött rá, hogy soha nem beszél róla.

A lány lemerevedett az igazság újabb szörnyű darabkájától.

– Vagyis Aslios ezért nem tudott meg semmit.

– Pontosan. Hiába kérdezett volna bárkit, az eskü miatt nem beszélhettek. A tény, hogy létezel, bombaként robban majd az emberek között, a hír pillanatok alatt eljut az összes csillag legutolsó sarkába is.

– És amikor én eltűntem? – Gabriela értetlenkedett. – El kellett mondanotok, hogy ki vagyok, nem?

Frena megcsóválta a fejét.

– Az embereknek fogalmuk sem volt róla, hogy akit keresnek, valójában Dromnis és az én kislányom. Egy eltűnt csecsemőről tudott mindenki.

Gabriela döbbenetében leült. Az igazság pillanata volt ez. Végre megtudta, miért borult homályba az egész élete. Különösen fájdalmas emlékek ébredtek benne, amikor újra eszébe jutott, hogyan mesélt az elrablásáról Olivin húga, az ál-Miss Hudson Iglisben. Volt tanárnője jóvá akarta tenni a hibáját, mivel Gabriela kicsúszott a kezéből, és nem tudta, hová lett. A nő érzéketlen hozzáállása a helyzethez, valamint a saját szörnyű múltja miatt Gabriela szabadon engedte a vizet, majd a végtelen jégmezőkön összemérte az erejét Aslioséval. Nem akarta újra belelovalni magát az érzésekbe, amik majdnem szétszaggatták belülről, helyette másra volt kíváncsi.

– Amikor eltűntem… kerestetek?

Frena arcáról lehervadt a mosoly.

– Éjjel és nappal – válaszolt. – Éreztem, hogy nem vagy Serbenián, mert ő tudatta volna velem. Az én hatalmam csak a csillag határaiig terjed, így egymagam tehetetlen voltam. Ramdas és apád azonnal útra keltek, és akit lehetett, mozgósítottak a keresésedre. Hetek múlva jöttek csak haza. Bejárták szinte az összes csillagot, kivéve Flubia Eliát. – Frena megcsóválta a fejét. – Nem ismertük annyira, hogy nyugodt szívvel csapatokat küldhettünk volna oda is. Ramdas mégis elindult egy útra, de a feladat hatalmas volt, így hamar visszatért. Igen, már akkor gondolhattam volna.

– Biztosan jó előre kitervelték – jegyezte meg a lány.

– Igen, ez biztos. De ez már a múlt. – Frena átölelte Gabrielát – Megkerültél, megnőttél, most pedig itthon vagy.

A lány belefúrta az arcát édesanyja ruhájába, ujjaival belevájt a puha köpenybe. Tudta, hogy a múltat már nem lehet visszafordítani. Akármennyire is siránkozik a történteken, nem lesz jobb senkinek. Szemét törölgetve felnézett, és halvány mosolyra húzta a száját.

– Nem tudom az igazi nevemet.

– Abal leírta a levelében, vagyis valamilyen csoda folytán tudomást szerzett róla. Nem kérdezted meg tőle? – kérdezte csodálkozva Frena.

– Nem akartam akkor este… olyan sok minden történt. Családom lett egyetlen perc leforgása alatt. Nem éreztem késznek magam, ezért leírta nekem. A papír végig nálam volt, de nem volt merszem megnézni.

– Kicsikém! – Az istennő megértő volt. – Édesapádon és rajtam kívül senki nem ismeri a neved, így nem kell izgulnod. Gabriela vagy mindenkinek.

– Olivin tudta. Elmondta Morellnek. Abal ezért jött rá, hogy ki vagyok.

Frena szomorkásan felelt:

– Nem hiszem, hogy számítana. Új nevet adtak neked, ami már a tiéd. Összenőttél vele. Azért remélem, egyszer majd meg szeretnéd tudni, mi hogyan neveztünk el téged.

– Asliosnak megmutattam a papírt – ismerte be a lány. – Attól tartottam, hogy elhagyom valahol. Ő megjegyezte nekem. Félek, hogy az igazi nevemmel megváltozik bennem valami, erre viszont nem vagyok felkészülve.

Frena elmosolyodott.

– Sokkal több vagy, mint azt bárki hiszi rólad, kicsikém. Lehet, hogy csak egy gyermek vagy a csillag törvényei szerint, ám a bölcsességed és a kitartásod az utatok alatt a felnőttek szintjére emelt téged.

– Attól még nem jön el hamarabb a Jég Hava.

– Valóban. Viszont úgy fogod érezni, hogy az idő elszáguld. Rengeteg tennivalónk lesz, nem tudsz tűnődni a múlton. – Frena megsimogatta a lány arcát. – Annyi mindenről kellene beszélnünk. Nem volt nap, hogy a képzeletem ne játszott volna a gondolattal, vajon mi lehet veled, élsz-e egyáltalán. Most, hogy megvagy, legszívesebben azonnal kihirdetném minden csillagon, annyira szétvet a boldogság.

– Nekem is rengeteg kérdésem van hozzátok. – Gabriela viszonozta a mosolyt. – Abalról, magamról, rólatok. Mindent tudni akarok. De a mai este nem az enyém. Addig úgy fogom fel, mint egy hosszúra nyúlt kirándulást.

Frena hitetlenkedve felnevetett a megjegyzésre, és újra megölelte.

– Egy nagyon hosszúra nyúlt kirándulást.

Néhány perc múlva már Raza kivilágított istállója felé lépkedtek. A kellemes, nyári estébe tücsökciripelés hangja vegyült. A lány felnézett a csillagokkal pöttyözött égre, és hihetetlennek tartotta, hogy nemrég még odakint utazgatott Asliosszal szövetségeseket keresve.

Az istálló ajtaját nyitva találták. Gabriela a szoknyája ráncaival babrált, hogy ne tűnjön fel senkinek, mennyire ideges, miközben belépett az épületbe.

Odabent földbe szúrt lámpások világították meg az istálló hátsó részében lévő karámokat, ahonnan halk nyerítés hallatszott.

A katonák a szalmabálák mellett álltak, ám jöttükre azonnal abbahagyták a beszélgetést. A férfiak egyenként meghajoltak. A gesztus valószínűleg Frenának szólt, elvégre istennőként, illetve Serbenia átmeneti irányítójaként kijárt neki ez az üdvözlet.

Gabriela felpillantott. A katonák között ott állt Aslios, arcán olyan széles mosollyal, hogy a lány azt érezte, ott helyben révbe ért.

2. fejezet

Igazság

Frena helyet foglalt az egyik szalmabálán. Levette a köpenyét, így vált nefelejcskék ruhája teljesen láthatóvá. Az öltözék vállrészét ékkövekkel varrták ki, a nyakához finom csipke simult. Felemelte a fejét, majd megszólította a férfiakat:

– Talán üljetek le. Semmi szükség a formaságokra.

A katonák más véleményen voltak, de a kérésre egymás után ültek le a sorba rendezett szalmabálákra. Gabrielának feltűnt, hogy Kuzer is megjelent a megbeszélésen. Vajon miért kapott meghívást egy ilyen szűk körű tárgyalásra? Őt is beavatják majd a nagy titokba? Úgy döntött, hagyja magát sodródni az eseményekkel, így ő is levetette a köpenyét, és maga mellé fektette. A tekintete összetalálkozott Dromniséval, akinek alig észrevehető kacsintására zavartan elmosolyodott.

Frena Kuzerre nézett.

– Üdvözöllek körünkben, parancsnok!

– Köszönöm, hogy itt lehetek, úrnőm – hajtott fejet a férfi.

– Mielőtt belekezdenénk, fogadd hálámat a támogatásért. Serbenia az első adandó alkalommal viszonozza a segítséget, ha egyszer arra szükségetek lesz. Kérlek, add át meleg üdvözletemet Uule királynéjának és a királynak! Remélem, hamarosan vendégül láthatjuk őket Moravában.

Kuzer bólintott.

– Természetesen, úrnőm. Viszont attól tartok, nem volt időnk arról beszélni, miért is vagyunk itt valójában. – Rövid pillantást vetett Asliosra. – Életünket ajánlottuk fel Serbenia segítésére, akárhányszor szüksége lesz ránk. Csapatom minden egyes tagja önként jelentkezett, hogy velem tart. Köszönettel tartozunk Ramdas királynak, ám most, hogy ő már nincs a körünkben, fia, Aslios parancsol velünk és az oroszlánjainkkal.

A reakciókból kiderült, hogy Ramdas tényleg senkinek nem szólt erről a lépéséről. Gabriela pontosan erre számított. Honnan is sejthették volna, milyen szövetség köttetett korábban az előző király és Uule között, ha még a saját fia se tudott róla? A katonák a fejüket kapkodták Kuzer és Aslios között, Frena is nehezen találta meg a hangját.

– Uule hatalmas nagylelkűségről tett tanúbizonyságot ezzel a felajánlásával. Úgy vélem, ebben az esetben Aslios joga eldönteni, mikor veszi igénybe a szolgálataitokat. Kettőtökre bízom a további lépéseket. Halottjaitokat dicsőségben temessétek el Uule fekete sziklái közé, hogy nevük örökre fennmaradjon az emlékezetnek. Serbenia földjén a királyi csarnok falaiba véssük neveiket. Lelküket a csillagok közé várják.

– Így lesz, úrnőm.

Kuzert ezután Aslios szólította meg:

– Miután itt végeztünk, megbeszéljük a továbbiakat, parancsnok. Addig is köszönöm, hogy jelenléteddel megtiszteltél minket.

Kuzer értette a célzást, mert felegyenesedett, hogy elköszönjön. Egyetlen percre torpant csak meg, ahogy szembefordult Gabrielával.

– Az embereim közül többen neked köszönhetik az életüket, Adelin. Örökké hálásak lesznek érte, hogy nem véreztek el, és visszatérhetnek velem Uuléra.

A lány kényszeredetten hallgatott. Ahogy segélykérőn körbepillantott, látta, hogy szinte mindenki értetlenkedve nézi őt. Aslios segítette ki a kínos helyzetből.

– Parancsnok, az igazsághoz tartozik, hogy titokban utaztunk Uuléra. Adelin valójában Gabriela. Ne haragudj a megtévesztésért, de utunk sikere sokban azon múlt, hogy ne ismerjenek fel minket. Remélem, nem neheztelsz ránk emiatt.

Kuzer meglepettnek tűnt, aztán megcsóválta a fejét.

– A legkevésbé sem. Háborúban sok mindenre kényszerülhet az ember. Gabriela – fordult megint a lány felé –, ez nem változtat a véleményemen. Továbbra is hálásak vagyunk neked.

– Nagyon szívesen tettem. Bármikor újra megteszem.

Kuzer ezután határozott léptekkel elhagyta az istállót, hogy csatlakozzon a csapatához.

Frena megköszörülte a torkát, ezért mindenki ránézett. Megdöntötte a fejét, ahogy Gabrielát méregette.

– Adelin?

A lány megvonta a vállát zavarában.

– Álnéven utaztunk. Jó döntés volt.

Raza vidáman a térdére csapott, és Aslios felé fordult.

– Talán most már beszélhetnénk arról, mi is történt veletek, amíg nem voltatok itthon. Érdekesen hangzik a dolog.

Aslios bólintott.

– Kerítünk rá sort, de először is mindenről hallani akarok, ami a távollétünk alatt Moravában történt. – Körbenézett, várta a beszámolót.

Gabriela feszült figyelemmel hallgatta a férfiakat. Amit hallott, az egybevágott azzal, amit ők tapasztaltak az út során. Az ellenség tudta, hogy nincsenek a csillagon, és már akkor a nyomukban lehettek, amikor ők Gazun voltak.

– Az őrök a távozásotok utáni második napon jelentették, hogy felbukkant egy csapat nem messze Moravától, az erdőn túl – mesélte Rioc. – Mi felkészültünk, és összehívtunk mindenkit, akit csak lehetett. Úgy gondoltuk, hogy az újoncokat is be kellene vetni, de végül erre nem volt szükség. Aztán két nappal ezelőtt hajnalban Tuga megérkezett Moravába. Azonnal bevette magát a palotába, a halálhíredet terjesztette, és követelte, hogy nevezzék ki Serbenia királyának.

Zyga megcsóválta a fejét ezekre a szavakra. Hollófekete haja az arcába hullott, ezért kisimította onnan. Jobb mutatóujján egyszerű gyűrűt viselt, ami eddig nem tűnt fel Gabrielának.

– Viszont Tuga igencsak meglepődött, amikor látta, hogy a mi harcosaink is csatarendbe álltak. – Rioc erőteljes hangon beszélt. – Nem tartott sokáig, amíg a tudtára adtuk, hogy itt semmi keresnivalója nincs, és hogy Frenának esze ágában sincs őt kinevezni.

– Tudhatná, hogy Ene nélkül semmit sem ér az egész. – Az istennő dühös volt, ahogy az esetre gondolt. – Aslios feltételezett halála nem jelenti az ő trónra kerülését.

– Ő megpróbálta. – Raza széttárta a karját. – Legalább megnyugodhatunk, hogy Ene a legjobbat választja – mondta, miközben a mellette ülő fiúra nézett.

Szavait csend kísérte, majd Aslios szólalt meg újra:

– A Tanács mit csinált?

– Aznap nagyon furcsák voltak. – Ezúttal Frena beszélt. – Olivin nem is volt itt, már napokkal ezelőtt távozhatott. Amikor Tuga megjelent, Samars vette át az irányítást, de Wollas és Gibb is szervezkedtek. Láttam, hogy hírnököket küldözgetnek a palotán kívülre. Az lehetett a tervük, hogy engem eltávolítanak az útból, vagy foglyul ejtenek. Gyanúsan a közelemben ólálkodtak, és ahogy Tuga megérkezett, máris fenyegetőzni kezdtek. – Frena a fejét csóválta. – Pedig tisztában lehetnének vele, hogy meg tudom magam védeni.

Dromnis szája felfelé görbült, ahogy Frenát figyelte, Gabriela pedig mosolyogva lesütötte a szemét apja arckifejezését látva. Aslios ekkor érkezésük óta először hosszan Gabrielára nézett.

– El kell mondanunk, amit tudunk. Nem tarthatjuk magunkban.

A katonák beszélgetni kezdtek egymás között, mialatt a lány Moram segítségével válaszolt:

– Tudom. Mi sokkal több részletet ismerünk.

– Igen, de… – Aslios habozott. – Ha csak úgy mesélni kezdünk, akkor ők nem értik, miért ez a nagy felhajtás, és Olivin célja tulajdonképpen az, hogy megszerezzen téged. Értesz engem? Muszáj elmondanunk…

– Készen állok rá – biccentett Gabriela.

– Nem is ellenzed? Azt hittem…

– Édesapád levelében biztosan az állt, hogy Frena miatt megeskette az embereket a hallgatásra Abalról, rólam pedig a Tanácson kívül csakis ő tudott és édesanyád, igaz?

Asliost elárulta meghökkent arckifejezése.

– Honnan tudod?

– Frena nemrég elmondta. Tisztában van vele, hogy nem maradhatok támogatás nélkül, ezért ma be kell avatnunk mindenkit. Egyedül a nevemet nem kérdeztem meg tőle, bár ez ebben az esetben nem is lényeges – tette hozzá.

A fiúnak tetszett Gabriela határozottsága, mert biccentett felé. Rioc eközben épp Harollal vitatkozott.

– És mi van akkor, ha nem oda mentek? Könnyen elképzelhető, hogy még mindig Serbenián bujkálnak, és a kínálkozó alkalomra várnak.

Harol már visszavágott volna, de Aslios felemelte a kezét, amire mindenki elcsendesedett.

– Nyugalom. Magától Olivintól tudjuk, hogy jelenleg Morell kastélyában vannak.

Rioc kétkedve nézte a fiút.

– De… mióta vagyunk beszélő viszonyban Olivinnal?

– Mielőtt mindent elmondok, szavatokat veszem, hogy ami ezután elhangzik, nem jut az ellenségeink fülébe. – Hanalin jelent meg a háta mögött. – Esküdjetek!

A katonák gondolkodás nélkül engedelmeskedtek a felszólításnak. Gabriela is megesküdött, hogy engedély nélkül nem beszél senkinek a történtekről. Összenézett Asliosszal, aki biccentett neki. A fiú is esküt tett, és miután Hanalin eltűnt mellőle, bátran folytatta:

– Részt vettünk egy fogadáson Iglisben, ahol kihallgattunk egy beszélgetést.

Erre még Frena is felkapta a fejét.

– Eljutottatok arra a fogadásra? Mégis hogyan? Oda csak meghívottak mehetnek.

– Meg voltunk hívva – adta meg a választ Aslios. – Noba Tra Afis királyi felség személyes vendégei voltunk.

– Én megmondtam, hogy nem csak lábat lógatni mentek – nevetett fel Raza, mire Gabriela tekintete összeakadt a katonáéval.

– Csak nem fogadtatok ránk?

– Nem. De ha így lett volna, nyerek – kacsintott rá Raza.

Dromnis Asliosra nézett.

– Olivin látott benneteket?

– Nem – rázta a fejét a fiú. – Eltakartuk az arcunkat, illetve nem voltunk ott közvetlenül. Elvonultunk.

Gabriela idegesen megmarkolta a ruhája ujját. Emlékeiben megjelent Miss Hudson, vagyis Chrissy álarcos arca, és újra elöntötte a harag. Az a nő az egyik oka, hogy nem élhetett a családjával, hogy hosszú évekig semmit sem tudott a származásáról.

Aslios közben elmondta, mit tudtak meg Olivintól, vagyis hogy szövetségesei vannak Flubia Elián, ahol egy kanyonban tartják az elrabolt embereket. Frena arca megmerevedett a fiú beszámolója hallatán.

– Vagyis nem volt véletlen, hogy Flubia Elián megtámadták Gabrielát? – kérdezte Harol.

– Nem. – Aslios összenézett a lánnyal. – A legkevésbé sem volt véletlen. Gabrielát számon tartották.

A katonák látszólag nem értették a kijelentést. Tocal arca zavart tükrözött, Raza pedig a lányt figyelte. Rioc idegességében felkelt a helyéről.

– Ez mit jelent?

– Azt, hogy Olivin terveihez szükség van Gabrielára. Még mindig.

Aslios szavai gátakat szakítanak ma át a fejekben, gondolta a lány, és még idegesebb lett. Vajon hisznek nekik? Észrevette, hogy Frena könnyes szemekkel néz rá. Az igazság mindig fáj. Főleg, ha az ember évekig szomjazik utána, és egyszerre ott van, ahol nem számítanak rá. Annyira átérezte édesanyja fájdalmát, ahogy talán még senki. Felpattant a helyéről, majd leült mellé, és átölelte.

Egyszerre megjelent mellette Ardo. Ahogy a vándorlélek felbukkant, tudta, hogy az ’itt és most’ bekövetkezett. Frena ránézett, de engedte, hogy a lány beszéljen.

– Olivin megbízta a húgát, hogy lopjon ki engem a bölcsőmből – kezdett bele Gabriela. – Elvitt magával Flubia Eliára, ahol tanárnőként álcázta magát. Miss Hudsonként ismertem, de a valódi neve Chrissy. Végig mellettem volt, amíg akkora nem lettem, hogy használni tudtak volna a terveikhez. Folyamatos megfigyelés alatt voltam, és amikor eljött az ideje, hogy elhagyjam a helyet, ahol éltem, át akart csalni Olivinhoz. Én visszakoztam. Ekkor történt a második támadás ellenem. Fogalmam sem volt róla, mit akarnak tőlem, egészen addig, amíg Iglisben megtudtunk néhány részletet.

Rioc felemelte a kezét.

– Nem értek semmit. Olivin miért számolt veled? Mi a terve?

– Pontosan nem tudjuk, ezt nem sikerült kihallgatnunk. A miértre azonban tudok válaszolni. – Gabriela megszorította Frena ujjait, majd kimondta: – Én vagyok Serbeniai Frena és Dromnis Arion titokban született lánya, aki tizenhat éve nyomtalanul eltűnt. Én voltam az a kisgyermek, akit az egész birodalom heteken át keresett, de nem talált. Senki nem tudott rólam, mert Ramdas király ígéretet tett Frenának, hogy senkinek nem beszél rólam. Aslios azonban véletlenül rám bukkant Flubia Elián. Itt vagyok, és készen állok, hogy segítsek legyőzni az ellenségeinket. Mindenre választ akarok találni.

Ahogy kibukott belőle az igazság, megkönnyebbült. Körbenézett, és ugyanazt látta az összes katona arcán: döbbenetet, a megértés szikráját. Dromnis volt az egyetlen, aki büszkén nézte őt.

Aslios megköszörülte a torkát.

– Érthető, miért fáj az ellenség foga rád. – Pillantása nem engedte el a lányét. – Az egyik legbátrabb és legkitartóbb ember vagy, akit az utamba sodort az élet.

Gabriela megcsóválta a fejét.

– Csak remélem, hogy feleannyira vagyok bátor és kitartó, amennyire a szüleim türelmesek és erősek.

Raza megint a térdére csapott. Végignézett bajtársain.

– Ti bezzeg csak azt hajtogattátok, hogy véletlen a hasonlóság. Olyan, mintha Frena kiköpött mása lenne, nézzetek rá!

Gabriela szégyenlősen elmosolyodott. Édesanyja felegyenesedett, és szorosan magához húzta.

– Ő az én lányom. Az én egyetlen, gyönyörű, bátor lányom.

– Édesanyád mindent elmondott – mondta Dromnis. – Büszke vagyok rád. – Rögtön ezután Riochoz fordult. – Parancsnok, tudom, hogy…

Az idős katona felemelte a kezét, mire Dromnis elhallgatott.

– Nem kell semmit mondanod, fiam. Már nagyon régóta tisztában vagyunk a helyzettel.

– Mégis honnan? – Dromnis értetlenkedve megrázta a fejét. – Titokban tartottuk. Senki nem sejtette.

– Mi azonban rájöttünk, barátom. – Harol vállon veregette Dromnist. – A részleteket nem tudtuk, viszont gyanút fogtunk.

– Feltűnt, hogy a királyunk folyton csak téged kéretett a palotába – tette hozzá Raza. – Minden alkalommal virágillatod volt, Frena pedig kivirult a közeledben. Innen már nem volt nehéz kitalálnunk, hogy nem csupán kertészkedsz.

Gabriela eddig nem látta édesapját elpirulni, de a férfi arca most olyan vörös volt, hogy még Frena is kuncogott a látványon.

– Miért nem szóltatok, hogy sejtitek?

– Miért tettük volna? – Raza szélesen vigyorgott. – Élmény volt figyelni téged.

Dromnis megkönnyebbülten sóhajtott.

– Ettől függetlenül nem hunyhatunk szemet a szabálysértésed felett. – Rioc elkomorodott. – A köztünk lévő szövetség megkívánja, hogy minden döntésről tudnunk kell. –Komolysága egyszerre semmivé lett, majd hirtelen széttárta a karját. – Azonban sosem mulasztottad el a kötelességed, és mivel a király parancsát követted, nem róhatunk fel neked semmit.

Dromnisról mintha lehullott volna az évek terhe. Gabriela biztos volt abban, hogy apját eddig a királynak tett esküje tartotta vissza a vallomástól, és az, hogy emiatt kikerül a seregből. Megértette őt. Az ő szívéről is nagy kő esett le az elmúlt percek után. Megkönnyebbülten megsimogatta Ardót, majd a vándorlélek köddé vált.

– Még nem értünk a végére – szólt közbe Aslios. – Van valami, amiről szót kell ejtenünk, és ez talán vetekedik Gabriela történetével.

Raza izgatottan összedörzsölte a kezét.

– Nem tudom, mire számíthatunk, de erre most már innunk kell valamit.

Gabriela együtt nevetett a többiekkel. Raza a következő pillanatban egy poros üveget húzott elő a szalmabála mögül. Aslios türelemre intette.

– Várd ki a történet végét! Egyelőre józan fejekre van szükség, márpedig az a bor elég réginek tűnik.

Tocal elnevette magát.

– Ezt tanúsíthatom.

Raza bánatot színlelve újra eltette az üveget. Gabriela feltételezte, hogy hamarabb kibontják, semmint az estének vége lenne.

Amikor újra mindenki rá figyelt, Aslios folytatta:

– Rögtön az utunk kezdetén volt egy kisebb kitérőnk Aser Morba.

Gabriela Frena pillantását kereste, de az istennő hallgatott. Mekkora fájdalom lehet egy édesanyának egymás után két gyermeket is elveszíteni? Függetlenül attól, hogy mindkettő életben van, a bizonytalanság sokkal rosszabb, mint a biztos halál tudata.

– Bizonyára emlékeztek arra a beszélgetésre, ami Gabriela eltűnése után folyt le köztünk – folytatta Aslios. – Ő váltig állította, hogy egy Dicrom nevű férfi Aser Mor örököse, mi viszont semmit nem tudtunk róla. Nos, Dicrom nem más, mint Frena és Dromnis fia, Abal.

Rioc eddig állt, de most döbbenettel az arcán huppant le Tocal mellé.

– Lehetetlen…

– Abal eltűnt – jelentette ki Harol. – Sosem akadtunk a nyomára.

– Elrabolták őt is – szólalt meg Frena halkan. – Mindkét gyermekem ugyanarra a sorsra jutott. Egyedül az okot nem ismerem.

Raza és Harol összenéztek.

– Így már minden világos – szólalt meg Harol. – Senkinek nem volt ismerős a név, holott elég forró a levegő a két csillag között. Ismernünk kellene mindenkit, aki Morell mellett áll. Azonban Aser Mor nem volt szem előtt, meghúzták magukat. Ezzel szemben Breduba minden kínálkozó alkalmat megragadott, hogy a figyelmünket magára irányítsa, és ne foglalkozzunk más csillaggal. Nem ok nélkül. Úgy vélem, Morellnek nem áll szándékában megtenni Abalt örökösnek. Ez csapda.

Gabriela felpattant a helyéről.

– Milyen csapda?

Könyörgő tekintettel várta a továbbiakat, miközben összeszorította a száját.

– Abal valószínűleg már életveszélyben van – jelentette ki Aslios. – Morell elhiteti vele, hogy fontos ember a csillagon, miközben senki nem tud a létezéséről. Gondolj bele! Nem ismertük fel a nevét, amikor legelőször róla beszéltél. Legjobb tudomásunk szerint Dalshir Morell egyetlen fia. Akár bolond, akár nem.

– Miből gondolod, hogy életveszélyben van?! – csattant fel a lány.

– Abal maga mondta el, hogy alig mehet valahova Morellel és az öccsével – magyarázta Aslios. – Sehova nem viszik magukkal, ellenben elég szabadságot biztosítanak neki, hogy ne gyanakodjon. Az utunk első napján sem voltak Aser Morban. Úgy vélem, a bátyád elrablása összefüggésben van a veled kapcsolatos tervekkel.

– Még gondolatban sem léteztem, amikor őt elrabolták – jelentette ki a lány.

– Éppen ez az. – Frena szólt közbe. – Nem hiszem, hogy Gabrielának köze van az egészhez.

– Ha addig nem volt, akkor most már van – helyesbített Dromnis. – Egy istennő, két utód, két emberrablás. Vajon ha újabb és újabb gyermek született volna, rájuk is hasonló sors vár? Nincs kizárva.

A lány komor tekintettel hallgatta. Ebben is van igazság. A jelek szerint Frena nagyon a bögyükben lehet, ha Tuga őt környékezi meg minden alkalommal… Olyan hirtelen jutott eszébe egy lehetséges válasz, hogy gondolatban azonnal közölte a fiúval:

– Lehet, hogy tévedek, de Tuga szinte minden alkalommal rátámadt Frenára, igaz?

– Igaz.

– Mi van, ha pont az volt a terve, hogy Frena az ő gyermekét hozza a világra? Vagy egyáltalán több gyermeket. Mi van, ha ezzel a szándékkal jött ide az évek során?

Aslios olyan meglepetten nézett rá, hogy tudta, beletrafált a közepébe. Társa végül nyugodtan válaszolt:

– Ez egy nagyon merész feltételezés, de van benne igazság. Kérlek, beszéljünk róla egy másik alkalommal. Addig megemésztem, amit mondtál.

Gabriela újra leült, arcát a kezébe temette. Nem tudta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy Frenának köze van az egészhez, és hogy minden tőle indul ki. Miért? Mi ez az egész? Miért kellett az ellenségnek Abal? Tényleg akkora bajban van? Vajon tudja, hogy egyáltalán nem fontos ember Aser Morban? Gyanította, hogy a testvére elhiszi a hazugságokat, elvégre elég komolyan bizonygatta, hogy ő Aser Mor törvényes örököse, és nem a tökkelütött öccse.

Gabriela tehetetlennek érezte magát, ezért inkább feltette a következő kérdést:

– Megmenthetjük Abalt?

Aslios óvatosan válaszolt:

– Nem tudom. Ha azonnal idehozzuk, azzal Tuga és Morell is a küszöbünkön fog táncolni elég rövid időn belül. Ne feledd, állítólag megfigyelés alatt vagyok. A vándorlelkek egyelőre nem jeleznek, hogy így lenne. Feltételezem, Abal azért mondta ezt neked, mert elhitették vele, és mert szerette volna, hogy elhozd a levelet édesanyádnak. Azonban ha így lenne, már régen tudnának… mindenről.

Gabriela egyetértett. Ha Asliosról kiderül, hogy a szél erejét hordozza magában, már rég fogoly lenne. Abalt tényleg ennyire átverik? Nyugodtan szövögeti az álmait Aser Mor megreformálásáról, holott, ha a feltételezéseik igazak, ez sosem fog bekövetkezni.

– Megtámadhatnánk Aser Mort – vetette fel Zyga. – Serbenia hadereje és Uule serege együttesen bármire képes.

– Nem akarom belerángatni Ainát – rázta meg a fejét Aslios. – A másik, hogy ha mi támadunk, azzal végképp azt kockáztatjuk, hogy Abalt használják fel ellenünk. A végén meg is ölhetik emiatt.

– Tehát hagyjuk, hogy Tuga és Morell kedvére játszadozzon velünk? – Zyga hitetlenkedve nézte a fiút.

– Természetesen nem. Amennyire lehet, felkészülünk.

– Azt is ki kell derítenünk, hogy Aser Mor és Breduba milyen fegyverekkel rendelkezik – vetette közbe Rioc. – Évek óta nem jártunk a csillagokon.

A katonák még néhány percig vitatkoztak a témán, majd egymás után elhallgattak.

– Vagyis semmit nem tehetünk? – kérdezte Gabriela.

– Egyelőre nem – válaszolt Aslios. – Te még nem vagy a kezükben, így talán addig nyerhetünk egy kis időt, amíg kitalálunk valamit.

A lány arra gondolt, hogy a benne lakó erővel az összes ellenségét megsemmisítheti, de gyorsan összekapta magát. Nem, ezt nem tehetem. Nem ölhetek ok nélkül. Nem pusztíthatok el egy egész csillagot egyetlen ember miatt. Más megoldás kell.

– Amint kiderül, hogy itt vagyok, jönni fognak. Bármikor.

Aslios bólintott.

– Így lesz. – Válaszára Gabriela elsápadt, ezért folytatta: – De gondolj bele! Az emberek megtudják, hogy létezel. Minden csillagon ismerik majd a neved, tudni fogják, hogy nézel ki, mit csinálsz. Nem marad titokban, ha még egyszer eltűnsz, mert az újabb vihart robbant ki.

– Vagyis ez jó? Kürtöljem szét, hogy ki vagyok? – A lány széttárta a karját. – Legyek én a csali?

– Ez is egy megoldás.

Gabriela fel-alá járkált a szalmabálája előtt. Csapongtak a gondolatai. Pillantása ekkor Tocal bekötözött csuklójára esett, és hitetlenkedve megállt a fiatal katona előtt.

– Miért nem szóltál? – feddte meg, mialatt leoldotta a kötést Tocal kezéről. Egy széles és gyulladásban lévő horzsolás fogadta.

– Nem vészes – ingatta a fejét a fiatal harcos, ahogy megpróbálta finoman elhúzni a kezét.

Gabriela nem engedett, pár másodperc múlva a seb begyógyult. Vetett egy pillantást megfeketedett bőrére. Továbbment Razához, azután Harol, majd Zyga következett. Rioc és Dromnis sem maradt ki. Gabriela újra megszemlélte a mérget a kezein, de csak a fejét csóválta.

Aslios felpattant a helyéről, és egy pillanatra eltűnt a karámok mellett. Egy tiszta vászonnal tért vissza, amit átadott a lánynak:

– Mindent elkövetünk, hogy ne derüljön ki, tudunk egymásról Aballal. Nem tehetünk semmi olyat, amivel magunkra vonjuk az ellenség figyelmét. Serbenia nagyon sebezhető helyzetben van. Kell egy kis idő, hogy megszilárdítsuk a pozícióját.

– Ez akármeddig eltarthat – ellenkezett Gabriela, miközben tisztára törölte a kezét. – Addig bármi történhet.

Frena megköszörülte a torkát. Felkelt a helyéről, az arca a fájdalom mellett reménykedést is tükrözött.

– Abal tud magára vigyázni. Eddig sem tett semmi meggondolatlant. Vár, amíg kell. Én bízom benne. – Kisimított egy hajszálat az arcából. – Nem így akartam bejelenteni, de most nem húzhatom az időt. Serbenia kérésére Asliost a Bőség Havának első napján fogom megkoronázni.

Az mindjárt itt van, hökkent meg Gabriela.

Aslios csak egy másodpercig tűnt meglepettnek, majd biccentett.

– Értettem. Örömmel elfogadom a döntést.

– Hamarabb nem megy – ismerte be Frena. – Morava és a palota egyelőre romokban hever. Márpedig alig két hét múlva itt a kitűzött időpont. Rengeteg dolgunk lesz, és ebbe az is beletartozik, hogy amennyire lehet, kitaláljuk, mi legyen a következő lépés.

Aslios egyetértőn bólintott.

– Egy dologról kell még beszélnünk. Ahogy mindannyian láttátok, az emberek testében méreg van. Én is megtapasztaltam, amikor Darón megtámadtak minket, és kaptam egy nyilat a vállamba.