Clare Connelly

Flörtöl velem, felség?

Carol Grace

Szerelmem a szomszédom

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Clare Connelly, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 771. eredeti címe: My Forbidden Royal Fling

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Carol Culver, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 772. eredeti címe: The Sicilian’s Bride (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 771-772. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-730-9

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clare Connelly

Flörtöl velem, felség?

ELŐHANG

A MILLIÁRDOS HÁREME!

A szalagcím fölött a jóképű Santiago del Almodovár fotója látszik. Egyenesen belenéz a kamerába, ezért úgy érzem, hogy a lelkembe lát, és megborzongok, pedig több ország választ el minket egymástól. Két gyönyörű nő áll mellette, egy szőke és egy vörös hajú. Cseppet sem hasonlítanak egymásra, de a férfi számára bizonyára felcserélhetőek. Gúnyosan elmosolyodom.

– Maga valóban üzletet akar kötni ezzel a férfival? – kérdezem az országom miniszterelnökétől a telefonban.

– Nem kifogástalan a hírneve, felség, de elképesztően gazdag, és a parlament megszavazta a projektet.

– A híre kifejezetten botrányos. Végeztem egy kis kutatómunkát, és a vagyonán kívül semmi sem szól mellette.

A parlament valóban megszavazta a projektet, de az én beleegyezésemre is szükségük van. Ha nemet mondok, szembeszegülök a parlament akaratával, és az ügy precedens értékű lesz. De hogy mondhatnék igent? Tudom, hogy mit gondolnának erről a szüleim. Igaz, hogy sok évvel ezelőtt meghaltak, de szinte a fülemben cseng apám becsmérlő, szomorú hangja. Ők biztosan elleneznék a dolgot, és megfogadtam, hogy követni fogom a példájukat.

Lehajtom a fejem, és erősen szorítom a mobiltelefont.

– Kisebbfajta vagyont kínál azért a telekért – magyarázza a miniszterelnök.

Úrrá lesz rajtam a szomorúság. Már nincs királyunk, se királynőnk. Csak én vagyok. Egy hercegnő, aki kétségbeesetten igyekszik megmenteni az országát a csődtől, úgy, hogy ne áldozza fel a népe kultúráját. Mindent elkövetek azért, hogy megfeleljek az országom és a szüleim elvárásainak.

– Igen, de milyen áron? – dünnyögöm, és kihúzom magam.

Az egyik faliszőnyeget bámulom, amelyet már gyerekkoromban is kedveltem. És valóban hallom az apám hangját: Ha a világ bekopogtat Marlsdoven ajtaján, úgy kell beengednünk, hogy ne taposson el minket. Különlegesek vagyunk, és ezt meg kell őriznünk.

– Az asszisztensem elküldi önnek a szerződést, felség. Ha megtenné, hogy aláírja…

– Jelentkezni fogok, miután átnéztem – vágok a miniszterelnök szavába.

Felfordul a gyomrom a gondolattól, hogy egy olyan férfi, mint Santiago del Almodovár, meg fog szerezni egy ilyen kiváló telket a városunkban. Ráadásul kaszinót akar építeni, ami gyökeres ellentétben áll az apám elképzeléseivel.

Én vagyok a felelős ezért az országért, ezért kötelességem gondoskodni a lakóiról. Mit szólna az apám, ha megtudná, hogy beleegyeztem egy ilyen projektbe? Valószínűleg azt mondaná, legalább győződjek meg arról, hogy nyereséges lesz az üzlet.

– Találkozni akarok vele – közlöm, miután veszek egy mély lélegzetet.

– Arra semmi szükség, felség.

Talán rá tudom venni Santiagót, hogy elfogadja az én feltételeimet. Ha nem járok sikerrel, akkor elviheti máshová a pénzét.

– Esetleg attól fél, hogy nem vagyok méltó ellenfél a számára?

– Nos, kőkemény üzletember hírében áll…

– Elboldogulok vele – jelentem ki határozottan. – Kérem, szervezze meg a találkozót, amilyen hamar csak lehet! Köszönöm.

Vetek egy utolsó pillantást a gúnyos és kihívó tekintetű férfi képére, azután lecsukom a laptopot. Ha Santiago meg akarja vásárolni azt a telket, akkor le kell nyelnie néhány békát. És ha nem hajlandó erre, akkor elmehet a pokolba!

1. FEJEZET

A palota udvarát nyírfák árnyékolják le, és azt a férfit is, aki éppen keresztülvág rajta.

Napok óta próbálok felkészülni erre a találkozóra. A biztonsági szolgálat emberei alapos munkát végeztek, és szinte mindent kiderítettek róla. Santiago del Almodovár habzsolja az életet, és kizárólag saját magával törődik. Gyűlölöm ezt a típust!

Majdnem két méter magas, és hosszú léptekkel közeledik felém. Alaposan végigmér a világosbarna szemével. Majdnem aranyszínű, mint egy farkasé. Olyan átható a tekintete, mintha a lelkembe látna.

Kimérten és figyelmeztetően elmosolyodom. Santiago sötétkék öltönyt visel, de nincs rajta nyakkendő, és a fehér inge felső gombjai ki vannak gombolva. Meglepően hanyag az öltözéke ahhoz képest, hogy a Sölla palota vendége, de a biztonsági szolgálat jelentése alapján tudom, hogy nem kedveli a szabályokat. Vagy esetleg abban bízott, hogy a megjelenésétől zavarba jövök?

Megáll vagy fél méterre tőlem, gúnyosan elmosolyodik, és nem hajol meg. Amikor belenéz a szemembe, megborzongok, de kezet nyújtok neki.

– Köszönöm, hogy elfogadta a meghívásomat, Mr. Del Almodovár.

– Hercegnő…

A mély és kissé rekedt hangja Barcelonára emlékeztet, arra a városra, ahol felnőtt. Amikor kezet ráz velem, megállapítom, hogy sokkal nagyobb a keze, mint az enyém, és magabiztos a kézfogása. Hirtelen úgy érzem, mintha áramütés ért volna, és gyorsan elhúzom a kezem.

– Kérem, jöjjön velem!

Elindulok felfelé a lépcsőn, és nyelek egy nagyot. Eddig egyetlen férfi sem volt rám ilyen hatással. Huszonnégy éves vagyok, és még sohasem csókolóztam. A hercegnők nem szoktak randira járni, és még nem találkoztam senkivel, aki felkeltette volna az érdeklődésemet.

Talán azért, mert a szüleim már a születésem előtt kiválasztottak a számomra egy férjet. Az volt a kívánságuk, hogy a legjobb barátjuk legkisebb fiához menjek feleségül, de ezt csak a haláluk után tudtam meg. Valószínűleg ez tartott vissza attól, hogy megismerkedjem valakivel. Még senki sem csavarta el a fejem, de észreveszem a jóképű és elbűvölő férfiakat. Szívesen vagyok együtt érdekes és kedves emberekkel. De egészen mostanáig elkerült a szerelem.

Miért éppen ez a férfi keltette fel az érdeklődésemet? És miért éppen ma?

Összepréselem az ajkam, és megpróbálok a lényegre összpontosítani. Mr. Del Almodovár meg akar vásárolni egy telket a folyóparton ebben a régi és büszke városban, és kaszinót akar építeni oda. Nekem cseppet sem tetszik a terve, ezért a kezemben kell tartanom a gyeplőt.

– Szép ez a palota – dünnyögi a férfi, miközben áthaladunk az aranyozott ajtókon, amelyeket libériás inasok őriznek.

A megjegyzése cseppet sem tűnik őszintének. Összeráncolom a szemöldököm. A látogatók többsége lenyűgözőnek találja a több száz éves termeket és a berendezést. De ennek a férfinak rengeteg pénze van, és többet keres egy év alatt az országom éves bruttó nemzeti jövedelménél. Őt valószínűleg nem könnyű lenyűgözni.

Keserű ízt érzek a számban. A gazdagságot és a luxust össze sem lehet hasonlítani a történelemmel. De mégis mit vártam ettől a nyárspolgártól? Kaszinókból szerezte a vagyonát, ahol az emberek rendszeresen elveszítik a reményt és a pénzüket, ugyanúgy, mint a nagybátyám, akinek az életébe került a játékszenvedélye. A gondolattól görcsbe rándul a gyomrom. A szüleim gyűlölték a szerencsejátékot. Az apám sohasem egyezett volna bele, hogy kaszinó épüljön a fővárosban.

Számomra az a legfontosabb, hogy a szüleim büszkék legyenek rám, és ez irányítja a döntéseimet. A haláluk óta még sohasem kívántam ilyen erősen, hogy mellettem legyenek.

Santiago nyilvánvalóan nem akar semmiségekről fecsegni, ezért szótlanul haladunk végig a folyosón, amelynek falain a királyi család tagjainak portréi lógnak. Amikor a szüleim portréjához érünk, fájdalmasan összeszorul a szívem. Hét évvel ezelőtt haltak meg, de azóta sem enyhült a gyászom.

Az egyik dísztermet választottam ki a megbeszélés számára, de rájöttem, hogy hiba volt, mert túlságosan kicsi, és úgy érzem, hogy Santiago az egészet elfoglalja. Hevesen ver a szívem, amikor ránézek. Ez a férfi nemcsak magas, hanem széles vállú is. Valószínűleg puszta kézzel le tudna győzni egy oroszlánt. Gyorsan elhessegetem ezt a furcsa gondolatot. Mivel számtalan fotót láttam róla, tudtam, hogy vonzó, de arra nem voltam felkészülve, hogy ilyen hatással lesz rám.

A fotókon ugyanis nem látszott, hogy van egy apró heg a szája fölött, és szeplők virítanak az orrán. Most beletúr sűrű, fekete hajába, és egyenesen a szemembe néz. Rendkívül feszült vagyok.

Claudia, a legbizalmasabb tanácsadóm figyelmeztetett rá, hogy óvatosnak kell lennem, mert ez a férfi mindent el fog követni azért, hogy érvényesítse az akaratát.

Az egyik alkalmazott megáll a küszöbön, és az ismerős arc és egyenruha láttán megkönnyebbülten felsóhajtok. Ez az én birodalmam, ez a férfi pedig csak vendég, aki meg akar szerezni egy darabot a királyságomból.

Az alkalmazott meghajol.

– Behozhatom a délutáni teáját, felség?

Santiago felé fordulok.

– Kér valamit, Mr. Del Almodovár?

– Egy sört.

Ránézek az alkalmazottra.

– Kérem, hozzon egy sört a vendégünknek, én pedig egy teát kérek. Köszönöm.

Képtelen vagyok megszabadulni a gondolattól, hogy ez a férfi kinevet engem. Bosszúsan a hatalmas ablak előtt álló fotelek felé intek. Innen gyönyörű kilátás nyílik a Laltussen folyóra, ami az állandóságot jelképezi a népem számára. Többnyire megnyugtat a látvány, de úgy tűnik, hogy ma képtelen vagyok megnyugodni.

A vendégem úgy ül le, mint egy sportoló, aki nem tudja, mihez kezdjen a rengeteg energiájával. Szétterpeszti a lábát, felkönyököl a kartámlára, és előredől.

Ösztönösen összeszorítom a térdem, és összekulcsolom a kezem az ölemben. Nem is lehetnénk ennél különbözőbbek. Ez a férfi jól érzi magát a bőrében, és mindig önmaga, függetlenül attól, hol van éppen, engem viszont egész életemben arra tanítottak, hogy kinek kell lennem. Néha én magam sem tudom, ki vagyok valójában. Vajon miféle ember lett volna belőlem, ha nem hercegnőnek születek? Vajon miféle nő lett volna belőlem, ha a körülmények miatt nem lettem volna tizenhét évesen a trón várományosa?

Belenézek a vendégem szemébe, és megköszörülöm a torkom.

– Szemügyre vetttem az ajánlatát – kezdem higgadtan.

– Sejtettem. És mit gondol róla, hercegnő?

– Nem kell így szólítania.

– Akkor hogyan szólítsam?

Nem kedvelem a formaságokat, mégis tétovázom. Vajon felajánljam ennek a férfinak, hogy a nevemen szólítson? Az lesz a legjobb, ha tartom a három lépés távolságot.

– A vendégek többsége felségnek szólít.

– És van különbség a felség és a hercegnő között?

Santiago cinikus pillantásától görcsbe rándul a gyomrom, elfordítom a fejem, és zavartan elpirulok.

– A „felség” szokványosabb.

Ránézek a férfira, de azonnal megbánom, mert a nyakamban lógó láncot bámulja, vagy talán a dekoltázsomat. Hirtelen megborzongok, és egy pillanatra lehunyom a szemem. Amikor kinyitom, találkozik a pillantásunk.

Felgyorsul a szívverésem, és megkönnyebbülten felpattanok, amikor valaki bekopog az ajtón. Az alkalmazott meghozta az italokat egy ezüsttálcán. Elveszem tőle a tálcát, figyelmen kívül hagyom a meglepett pillantását, és hátat fordítok neki. Az alkalmazott halkan becsukja az ajtót.

Leteszem a tálcát a dohányzóasztalra, és odanyújtom a sört Santiagónak.

A férfi elveszi tőlem a poharat.

– Köszönöm, felség.

Ez a megszólítás mégsem lesz jó, mert a hanghordozása kihívó, mintha gúnyolódna velem. Kitöltöm magamnak a teát, és állva maradok, mert a fotelok túlságosan közel vannak egymáshoz. Inkább odamegyek az ablakhoz, és kinézek a folyóra meg a mögötte elterülő városra.

– A maga projektje meglehetősen… merész – mondom.

Valójában gusztustalannak tartom, de erről hallgatok.

– Az összes beruházásom az.

– Igen, tudom. És az összes beruházása nyereséges. El kell ismernem, hogy maga rendkívül tehetséges üzletember.

– Köszönöm, felség – feleli gúnyosan a férfi.

– Ez lenne az első kaszinó Marlsdovenben.

– És maga nem ért egyet vele.

Megszólal a vészcsengő a fejemben. Vajon tud valamit a nagybátyámról, vagy csak sötétben tapogatózik?

– Miből gondolja?

Santiago leteszi a poharat, és a szemem sarkából látom, hogy a sör fele elfogyott.

– A tárgyalások lezárultak, és a kormány készen áll arra, hogy aláírja a szerződést.

– Ez egy királyság, Mr. Del Almodovár. A kormány semmit sem írhat alá a beleegyezésem nélkül.

– Ezért szervezte meg ezt a titkos találkozót? Meg akarja akadályozni, hogy egy gonosz üzletember megbecstelenítse az idillikus királyságát?

Dühösen levegő után kapkodok. A teáscsésze szerencsére lefoglalja a kezem, különben nem tudnám, mihez kezdjek vele. Még sohasem beszélt velem senki ilyen tiszteletlenül, cinikusan és ellenszenvesen. Ez a férfi úgy tesz, mintha ennek a projektnek nem lenne jelentősége, de én tudom, hogy miféle következményekkel jár a függőség. A kaszinók betegséget terjesztenek. Ha Santiago meg akar nyitni egyet Marlsdovenben, akkor be kell bizonyítania, hogy ez előnyös a királyság számára.

– Ez nem titkos találkozó – felelem végül. – Az én életemben nincsenek titkok. A maga neve szerepel a naptáramban.

Santiago hitetlenkedve felvonja a szemöldökét.

– Megkértek arra, hogy a hátsó ajtón jöjjek be, és ott is távozzam. Egyetlen fotóssal sem találkoztam.

Ebben igaza volt. Ez a találkozó nem titkos, de igyekeztem távol tartani a sajtót.

– Szerette volna, ha lefényképezi valaki, Santiago?

Jólesik kimondani a keresztnevét. Mióta láttam a róla készült fotókat, magamban Santiagónak nevezem. Nem számít. Már úgyis átléptük az etikett határait.

– Én inkább a maga érzéseire céloztam ezzel – feleli, és úgy méreget, mint egy tudományos kísérletet. – Engem nem zavar, hogy úgy csempésztek be a palotába, mint egy szégyenletes titkot, de érdekesnek találom, hogy ezt a módszert választották.

– Csak akkor fogom tájékoztati a népemet erről a beruházásról, ha sikerül megegyeznünk, és valóban megvalósul.

A férfi belekortyol a sörbe, azután feláll, és odalép hozzám. Nincs időm rá, hogy felkészüljek a közelségére. Megszédülök az arcszesze illatától, és az összes hormonom megbolondul.

– A miniszterelnök azt akarja, hogy megvalósuljon.

– Ez érthető, hiszen maga milliárdokat fog befektetni.

– De magát ez nem érdekli?

Santiago látványosan körbenéz a gazdagon berendezett díszeremben.

Ha tudná az igazságot! A királyság egyáltalán nem gazdag. A szüleim halála után privatizálták az állami tulajdont a hátam mögött. Akkoriban túlságosan fiatal voltam, és túlságosan lefoglalt a gyászom ahhoz, hogy felfogjam, mi történik. Ennek az lett az eredménye, hogy a bevételek túlnyomó része külföldi cégek zsebébe vándorol.

– Nehéz megválni a királyság egy darabkájától – dünnyögöm halkan. – Ha eladjuk, többé nem tudjuk visszaszerezni. Csak akkor fogok beleegyezni a terület elvesztésébe, ha ez előnyökkel jár a népem számára.

A férfi meglepetten felvonja a szemöldökét.

– És egy kaszinó nem lenne előnyös?

Nem, nem lenne az. A kaszinók veszélyesek. Gyorsan összeszedem magam, mert tudom, hogy ennek a férfinak az együttérzésére nem számíthatok.

– Talán az lehetne – felelem, és megvonom a vállam.

Hevesen ver a szívem, mert végre rátértünk a lényegre. Igazság szerint húzni akartam az időt, el akartam bűvölni ezt a férfit, és le akartam nyűgözni a királyságunk történelmével és kultúrájával. De Santiago nem adott rá lehetőséget.

– Akkor beszéljünk őszintén egymással, hercegnő! Mit akar tőlem valójában?

2. FEJEZET

Mit akarok ettől a férfitól valójában?

Kiszárad a szám, miközben a válaszon gondolkodom, de Santiago teljesen lefoglalja az agyamat. Cserben hagyott a testem, mert csak arra tudok gondolni, hogy ki akarom nyújtani a kezem, és meg akarom érinteni ezt a férfit. Kíváncsi vagyok, hogy valóban olyan izmos-e a teste, mint amilyennek látszik.

Mi az ördög történik velem?

Eddig egyetlen férfinak sem sikerült levennie a lábamról, és ha nem szedem össze magam, amilyen gyorsan csak lehet, akkor Santiago ostobának fog tartani.

– Beszéljük át a javaslatát! – felelem végül.

– Most nem azt csináljuk?

– Úgy értem, hogy megfelelő körülmények között. Egy asztal mellett, az összes dokumentummal együtt. Akkor részletesen ki tudom fejteni az aggályaimat.

– Rendben van, de előbb hallani akarom az aggályait. Most rögtön. Röviden összefoglalva.

– Maga utasításokat osztogat nekem? – kérdezem meglepetten.

– Eszembe sem jutna, felség – feleli a férfi, és elmosolyodik. – Itt maga osztogatja az utasításokat.

Megint elpirulok.

– Még sohasem találkoztam olyan emberrel, mint ön – bukik ki belőlem önkéntelenül.

– Készséggel elhiszem.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Azt, hogy valószínűleg gondosan megválogatja, kikkel találkozik.

Levegő után kapkodok.

– Mr. Del Almodovár…!

– Santiago – vág a szavamba a férfi.

Nekem is jólesett kimondanom a nevét, de az ő szájából még szebben hangzik. Spanyol akcentusa miatt a napfényre és a fűszerekre emlékeztet a csengése. Annyira a tudatában vagyok a közelségének, hogy bizseregni kezd a gyomrom.

– Azt hiszem, szerencsétlenül indult ez a beszélgetés – mondom, és mosolyt erőltetek az arcomra. – Nem ismerjük egymást. Maga nem azért van itt, hogy megismerjen engem, és én sem akarom megismerni magát. Engem csak az országom érdekel, és az, hogy a befektetése milyen hatással lesz a népem kultúrájára.

Résnyire húzom a szemem, és zihálva kapkodom a levegőt. Felrémlik előttem az apám arca, és pánikba esem. Rettenetesen csalódott lenne. Bárcsak lenne más megoldás!

– Talán tartózkodnunk kellene a személyes megjegyzésektől, és a szerződésre kellene összpontosítanunk, ahogy javasoltam.

– Biztos, hogy tartózkodni akar a személyes megjegyzésektől? – kérdezi könnyedén a férfi.

A testemet azonnal forróság járja át, és a melltartóm dörzsölni kezdi a megkeményedett mellbimbómat. Gyorsan elfordulok, mert biztosra veszem, hogy egy olyan tapasztalt férfi, mint Santiago, keresztüllát rajtam. Darabokra szed engem, nem tudom megvédeni magam. És az még jobban aggaszt, hogy talán nem is akarom megvédeni magam.

– Számomra nem úgy tűnik, mintha meg akarná kötni ezt az üzletet – mondom.

– Nem is akarom.

– De miért? Azt hittem, ez a projekt fontos önnek.

– Valóban az, de nem maga az egyetlen, aki kutatómunkát végzett, hercegnő. Akár holnap találhatnék magamnak egy új üzlettársat. Rengeteg olyan ország van, amelyik boldog lenne, ha üzletet köthetne velem. De maga nem fog találni másik befektetőt.

Ebben sajnos igaza van. A pokolba vele! Ebben a pillanatban kifejezetten gyűlöltem.

– Az a lényeg, hogy magának szüksége van rám, úgyhogy az lenne a legjobb, ha megegyeznénk – folytatja Santiago. – Még ma meg akarom kötni ezt az üzletet.

– És ha jól sejtem, maga mindig megkapja, amit akar – felelem dühösen.

A férfi elmosolyodik.

– És ez zavarja?

– Maga zavar – felelem őszintén, és összeráncolom a szemöldököm. – Fogalmam sincs, hogy miért. Az lenne a legjobb, ha a projektre összpontosítanánk, és utána úgy veheti, hogy nyélbe ütöttük az üzletet.

Úgy érzem, hogy szikrázik köztünk a levegő.

– Azért zavarom magát, mert minden szempontból a gyökeres ellentéte vagyok.

Nem, nem ez az oka. Rendszeresen találkozom olyan emberekkel, akik mások, mint én. Kedvelem a változatosságot. De itt arról van szó, hogy ijesztően reagálok erre a férfira. Mintha a testem önálló életre kelt volna.

– A maga projektje meglehetősen merész.

– Igen, ezt már mondta.

– Mr. Del Almodovár…

– Santiago.

Bosszúsan összepréselem az ajkam.

– Megengedi, hogy befejezzek egy mondatot?

A férfi belenéz a szemembe, és bólint.

– A maga kaszinója lenne az első Marlsdovenben.

– Többek között ezért választottam ezt az országot. A sors akarta így.

– A sors talán azt akarja, hogy az alattvalóim zsinóron rángatott bábuk legyenek?

– Járt már kaszinóban, hercegnő?

Elvörösödöm.

– Természetesen nem – adja meg a választ helyettem.

– Maga szerint ha jártam volna, akkor jobban támogatnám a tervét? Éppen ellenkezőleg! Ha látnék belülről egy kaszinót, akkor valószínűleg semmi pénzért nem adnám el magának azt a telket. – Veszek egy mély lélegzetet. – De azzal valószínűleg ártanék az országomnak, és ez nem áll szándékomban.

A férfi megdörzsöli a tarkóját, és amikor felemeli a karját, az inge kicsúszik a nadrágjából, és láthatóvá válik lapos, napbarnított hasa. Megint kiszárad a szám, és hevesen ver a szívem. A mellkasára szegezem a tekintetem, és igyekszem józanul gondolkodni.

– Miből gondolja, ha nincs tapasztalata a kaszinókkal kapcsolatban?

Amikor leereszti a karját, visszacsúszik az inge. Örökre megjegyeztem a bőre látványát, de ez nem elég. Ing nélkül akarom látni a felsőtestét.

Sűrűn pislogok, hogy megszabaduljak a látványtól. Az országomnak most egy összeszedett hercegnőre van szüksége.

– Az a telek értékes, és tele van történelemmel – mondom, hogy biztonságos vizekre tereljem a témát.

– Ideális a projektem számára – közli Santiago.

Szomorúan elfordítom a fejem. Búcsút mondhatok a központi fekvésű telekkel kapcsolatos terveimnek. Kulturális központot akartam létesíteni ott, amely bemutatja az országunk gazdag történelmét, és kreativitásra ösztönzi a gyerekeket. De ez sohasem fog megvalósulni.

– És a miniszterelnök beleegyezett az eladásba – teszi hozzá a férfi.

– Tudom.

– Ennek ellenére maga nem akar beleegyezni?

– Ennek nincs jelentősége – felelem halkan. – Vagy talán beérné egy másik telekkel?

– Boldoggá tenném, ha így lenne?

Döbbenten meredek Santiagóra. Mit válaszolhatnék erre?

– Szerintem akkor is ez lenne a kifogása, felség. Maga nem akarja, hogy kaszinó épüljön az országában.

– Nem számít, hogy én mit akarok, mert kisebbségben vagyok. A parlament támogatja a beruházást.

– De a maga aláírásának is szerpelnie kell a szerződésen.

Talán arra akar emlékeztetni, hogy nekem is van némi hatalmam? Úgy olvas bennem, mint egy nyitott könyvben, én viszont képtelen vagyok eligazodni rajta.

– Nem szeretek szembefordulni a parlament akaratával.

– Maga egyáltalán nem ért az alkudozáshoz.

Elkerekedik a szemem a meglepetéstől. Santiago elmosolyodik, és kivillan fehér fogsora. Az egész arckifejezése megváltozik, a szeme sarkában nevetőráncok húzódnak, és hirtelen úgy érzem, hogy kisütött a szobában a nap. Remegni kezd a kezem, ezért gyorsan a számhoz emelem a teáscsészét.

– Visszautasíthatja az ajánlatomat, hercegnő. Mi lenne, ha elölről kezdenénk az egészet? Mit akar tőlem?

Leteszem a csészét az asztalra, és ránézek a vendégemre.

– Azt akarom, hogy… – Hirtelen elakad a szavam, és megköszörülöm a torkom. – Azt akarom, hogy az alkalmazottak kilencven százaléka helybéli legyen. Az építkezés során is, és a kaszinóban is.

– Már beleegyeztem az ötven százalékba.

– Az ötven nem kilencven.

Santiago egy darabig hallgat, azután elmosolyodik.

– Ezt a feltételt nem tudom elfogadni. A helybéli vállalkozók talán nem felelnek meg az elvárásaimnak. Én csak a legjobbakkal dolgozom.

– Maga szerint nem tudunk minőségi munkát végezni?

– Sok összetevője van a minőségnek. Én mindig egy New York-i építészirodával dolgoztatok.

– Akkor az kiteheti a maga tíz százalékát.

– És mi van még?

– Ezek szerint beleegyezik?

– Nem, de kíváncsi vagyok a listára. Folytassa!

– A népem miatt aggódom a legjobban. Biztosnak kell lennem abban, hogy az alattvalóim hosszú távon profitálnak a befektetésből.

– Nem csak egy kaszinóról van szó. Egy étterem és egy ötcsillagos szálloda is szerepel a projektben.

– Igen, a kaszinó vendégei számára.

– És mi kifogása van ezellen?

– Már megmondtam, biztosnak kell lennem abban, hogy…

– Nem. – Santiago megrázza a fejét. – Nem csak erről van szó. Miért tiltakozik ilyen hevesen a kaszinó ellen?

– Nem egyeztethető össze a kultúránkkal.

– A szerencsejáték? Szerintem téved.

– Mindenütt léteznek szerencsejátékok, de a kaszinók hozzáférhetőbbé teszik őket.

– És ez baj?

– Maga szerint talán nem? – Megcsóválom a fejem, és arra gondolok, hogy a játékszenvedély a halálba kergette a nagybátyámat. – Természetesen nem.

– Ez meg mit akar jelenteni?

Pontosan tudom, hogy meg akarom sérteni ezt a férfit, sőt felelőssé akarom tenni a nagybátyám problémájáért.

– A kaszinókból szerezte a vagyonát. Miért gondolkodna el azon, milyen hatással vannak a társadalomra? Hány életet tett tönkre, miközben felépítette a birodalmát?

– Ha én nem építem meg ezt a kaszinót, akkor valaki más fogja megtenni, talán egy magántulajdonban lévő telken, és akkor nem lesz szükség a maga beleegyezésére.

– Ezt én is tudom, és azt is tudom, hogy a beruházás előnyökkel is jár a népem számára. Ettől függetlenül nem fogok úgy tenni, mintha nem lennének fenntartásaim.

Santiago sokáig hallgat. Talán túlságosan messzire mentem?

– A szülei hét évvel ezelőtt haltak meg, igaz? – kérdezi végül.

Erre egyáltalán nem számítottam. Nyelek egy nagyot, és kinézek a folyóra.

– Igen.

– Maga akkoriban tizenhét éves volt. Túlságosan fiatal ahhoz, hogy ekkora felelősséget vegyen a nyakába.

– Elboldogultam, és nincs szükségem az együttérzésére.

A férfi bólint.

– Megértem, de számomra úgy tűnik, hogy komolyan veszi a kötelességét, és ez a kaszinó hasznos lesz a népe számára.

– Egy kaszinó csak a befektető számára hasznos – csattanok fel dühösen.

– Igen, valóban profitálok a kaszinóimból – közli higgadtan a férfi.

– Milliárdokat keres rajtuk minden évben. Talán nincs elég pénze? Miért van szüksége még egy kaszinóra?

– Fogalma sincs, hogy miről beszél, felség.

– De igen! Pontosan tudom, hogy a maga kaszinói mekkora kárt okoznak. Megvetem azt, amit csinál, és kiráz a hideg a gondolattól, hogy el kell adnom magának azt a telket.

– Nos, nem mindenkinek adatik meg, hogy egy palotában éljen.

– Így igaz – vágok vissza. – Kevesen születnek bele egy királyi családba.

Santiago elmosolyodik a cinikus megjegyzés hallatán.

– Maga azt akarja, hogy az alattvalói a középkorban éljenek.

– Azért, mert meg akarom menteni őket a szerencsejátéktól?

A férfi elneveti magát.

– Ugye tudja, hogy nincs igaza? Mi a helyzet az alkohollal és az autóversenyzéssel? Talán azokat is be akarja tiltani, mert veszélyesek? Nem lehet minden rossztól megmenteni az embereket.

– Azért beszél így, mert sohasem tartozott felelősséggel senkiért.

Santiago olyan arcot vág, mintha pofon ütöttem volna.

– Engedelmével, felség, maga semmit sem tud a kötelességeimről.

– De eleget tudok magáról.

– Azért, mert kaszinókat üzemeltetek?

– Pontosan – felelem dühösen. – Maga habzsolja az életet, dohányzik, iszik, partikra jár, a hatalmas jachtok a szenvedélye, és nincs senkije, miközben tönkreteszi mások életét. Hogy tud aludni egyáltalán?

– Ritkán szoktam egyedül aludni, de ezt maga is tudja, hercegnő.

Megdörzsölöm a halántékomat, és veszek egy mély lélegzetet.

– Rossz irányt vett ez a beszélgetés – mondom remegő hangon.

– Azért, mert maga összekeveri az üzletet a magánélettel.

– Ez nem igaz! – csattanok fel.

– Akkor áruljon el nekem valamit. A minisztereit miért nem érdekli a magánéletem?

– Ők tisztességes emberek, maga viszont… cseppet sem hasonlít rájuk.

Santiago nagyon közel van hozzám. Nagyon közel! Kezdem elveszíteni az önuralmamat. Bizseregnek az ujjaim, mert meg akarom érinteni ezt a férfit. Gyorsan karba teszem a kezem, nehogy valami ostobaságot csináljak.

Tudom, hátrálnom kellene egy lépést, hogy nagyobb legyen közöttünk a távolság, de szinte megbabonáz Santiago közelsége. Csak centiméterek választanak el minket egymástól.

Santiago a számat bámulja, és ösztönösen kinyitom egy kicsit, miközben halkan felnyögök.

– Biztosra veszem, hogy ők nem beszélnek így magával – dünnyögi Santiago.

Megrázom a fejem.

– Nem. Senki sem szokott így beszélni velem.

Felcsillan a szeme.

– És élvezi ezt a vitát?

– Szó sincs róla! – tiltakozom hevesen, habár ez nem igaz.

Santiago elmosolyodik.

– Ezek szerint azt akarja, hogy távozzam?

Igen. El kellene mennie innen. Ennek a beszélgetésnek nincs semmi értelme, és már a puszta jelenléte is felér egy sértéssel. Sohasem fogunk közös nevezőre jutni.

– Én… én nem is tudom… – dadogom zavartan.

Santiago arcán elégedettség tükröződik, és kihívó a tekintete, miközben felemeli a kezét és megsimogatja az arcomat. Elakad a lélegzetem, és ösztönösen belehajtom a fejem a tenyerébe.

Mit művelek?! Hogy tehetek ilyet? Marlsdoven hercegnője vagyok, és ez a férfi fenyegetést jelent az országomra nézve. Ennek ellenére képtelen vagyok megmozdulni, mintha a földbe gyökerezett volna a lábam.

– Jöjjön el velem Spanyolországba! – mondja rekedt hangon.

Meglepetten pislogok, és amikor a férfi megsimogatja az ujjával a számat, nyelek egy nagyot, nehogy megint felnyögjek.

– Nem lehet…

– Nézze meg az ottani kaszinómat, és utána vegye újra fontolóra az ajánlatomat!

Gyorsan elhúzódom tőle, és megrázom a fejem.

– Már eleget tudok.

– Talán attól fél, hogy meg fogom győzni az ellenkezőjéről?

– Az ki van zárva! Sohasem fogom támogatni a szerencsejátékot.

– A kaszinók nem csak a szerencsejátékról szólnak.

– Talán azt is el akarja hitetni velem, hogy a vendégek nem pénzben játszanak?

– Akkor nem lenne olyan szórakoztató a dolog – jegyzi meg gúnyosan Santiago.

– Számomra a szórakozás nem azt jelenti, hogy az emberek elveszítik a pénzüket, és adósságot halmoznak fel.

– Ebben egyetértünk – feleli a férfi. – De vannak olyan biztonsági intézkedéseink, amelyek pontosan ezt hivatottak megakadályozni. – Közelebb lép hozzám. – Kísérjen el Spanyolországba, és győződjön meg róla a saját szemével! Vagy talán nem meri elhagyni ezt az aranykalitkát?

Egyenesen Santiago szemébe nézek.

– Ne beszéljen ostobaságokat!

– Kettesben leszünk, rang és személyzet nélkül. Mind a ketten ugyanarra vágyunk, és ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül.

3. FEJEZET

Elkerekedik a szemem a meglepetéstől. Micsoda magabiztosság! Megborzongok a veszélytől és a vágytól. Egy darabig szótlanul meredek Santiagóra, de tudom, hogy mondanom kell valamit, amivel visszautasíthatom ezt a nevetséges javaslatot.

– Attól tartok, hogy a rangom mindenhová elkísér.

– Ebben az esetben állandóan hercegnőnek fogom szólítani.

– Santiago…

– A parlament tagjai azért támogatják a projektemet, mert tudják, hogy hasznos lenne az ország jövője szempontjából. Elismerem, hogy egy kaszinónak hátrányai is vannak, de az én kaszinóláncom az egyetlen a világon, amelyik aktívan küzd a játékszenvedély ellen. Szerintem maga attól fél, hogy esetleg téved.

– Ez nem igaz.

– Akkor mitől fél?

Vajon még közelebb jött hozzám? Szinte már egymáshoz ér a testünk. Zihálva kapkodom a levegőt, és fülsértőnek tűnik a teremben uralkodó csönd.

– Semmitől sem félek – felelem végül.

Ezúttal én kezdem el bámulni Santiago száját, és miközben úrrá lesz rajtam a vágy, azt kívánom, bárcsak megcsókolna. Megrémülök a gondolattól, pedig valóban ezt akarom.

– Maga megvet engem – közli tárgyilagosan a férfi. – Megveti az életmódomat, a döntéseimet és a vállalkozásomat. Ennek ellenére titkon arra vágyik, hogy megcsókoljam a tökéletes, rózsaszínű ajkát.

– Na és?

Santiago meglepetten felnevet, azután félrebillenti a fejét.

– Ez kihívás akar lenni?

A torkomban dobog a szívem, és önkéntelenül is kibukik belőlem a válasz:

– Igen.

– Jöjjön velem Spanyolországba! – ismétli meg.

Azután odahajol hozzám, és megcsókol.

Ez életem első csókja. Azt hittem, hogy a filmek alapján tudom, milyen érzés lesz, de tévedtem. Ez sokkal jobb annál, mint amire számítottam.

Amikor Santiago ráteszi a kezét a tarkómra, és belefúrja az ujjait a hajamba, szinte lángol a testem. Teljesen átadom magam az érzésnek, miközben a csókunk egyre szenvedélyesebbé válik, és sokkal többre vágyom. A kezem önálló életre kel, és ráfektetem a tenyerem Santiago mellkasára, amely valóban olyan izmos, mint ahogy elképzeltem.

Amikor bepréseli a térdét a lábam közé, belemarkolok az ingébe, és megint felnyögök. Kikapcsol az agyam, és csak az érzésekre összpontosítok. Mintha semmi sem számítana ezen a csókon kívül.

De hirtelen megszólal a fejemben a vészcsengő. Tudom, hogy ennek nem lenne szabad megtörténnie, de nincs elég erőm ahhoz, hogy abbahagyjam. A testem ki van éhezve az érzékiségre.

Santiago del Amodovár a kisugárzása és a hanyag modora miatt az erotika megelevenedett szobra. Tisztában vagyok azzal, hogy rengeteg nőt megcsókolt már, de én sem tudok ellenállni neki.

Egy idő után elhúzódik tőlem, és fürkészőn belenéz a szemembe.

– Spanyolország. A jövő héten.

– A jövő héten – ismétlem meg.

– Lakjon a kaszinóban! Tapasztalja meg, mit akarok felépíteni ebben az országban!

Bólintok, de nem azért, mert beleegyezem a dologba. Képtelen vagyok józanul gondolkodni.

– Nem lehet – mondom végül.

– Akkor lakjon máshol.

– Nem utazhatok el Spanyolországba.

Santiago értetlenül összeráncolja a szemöldökét.

– De miért?

– Azért, mert… gyanakvást keltene. Nem tudom pontosan.

– Miféle gyanakvást?

Zavartan elpirulok. A férfi erre gúnyosan elmosolyodik. Hirtelen nagyon kicsinek érzem magam, és kétségbeesetten megrázom a fejem. Legalább valamelyest ura akarok lenni a helyzetnek. De Santiago térde még mindig a lábam között van, és túlságosan közel van egymáshoz a testünk. Forróságot érzek az ágyékomban. Elvesztem…

– Nem jellemző rám, hogy váratlanul elutazom, és egész hónapra tele van a naptáram.

– Ne keressen kifogásokat!

– Ezek nem kifogások! – tiltakozom hevesen.

Santiago megsimogatja az ujjával a számat, azután hátrál egy lépést. Ő láthatóan cseppet sincs összezavarodva, és nem kapkodja úgy a levegőt, mintha lefutott volna egy maratont.

– Ez egy üzleti út. Ha aggódik a projektem miatt, akkor jöjjön velem, és nézze meg a kaszinót meg a szállodát Üljön be az éttermembe!