A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Eva María García Sáenz de Urturi: AQUITANIA

Copyright © Eva María García Sáenz de Urturi 2020

Fordította

MESTER YVONNE

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2024

La traducción de esta obra ha recibido una ayuda del Ministerio de Cultura de España a través de la Dirección General del Libro, del Cómic y de la Lectura

A kötet megjelenését a Spanyol Kulturális Minisztérium támogatta.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Daróczi Enikő

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 504 986 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A fehér város-trilógia

A fehér város csöndje

Vízáldozatok

Az idő urai

TARTALOM

Térkép

Családfák

ELSŐ RÉSZ

Prológus

1. A kék halál

2. Az Ördög-tó

3. A kétfejű sas

4. Az öt anya

5. Egy angyal megrontása

6. A hóráskönyv

7. Királyi érintés

8. Az örökös tőre

9. A szappanfőző műhely

10. Az akvitán macskák

11. A l’Ombrière-palota

12. Per verba de futuro

13. Királyi ágy

14. Egy kasztrált legendája

15. A királyné hálószobája

16. Az elsőszülött

17. A leander csókja

18. A laikus

19. A konyha lelke

20. Te vagy az ellenség

21. A bagdadi csomó

22. Sóhalál

23. Halálos fenyegetés

MÁSODIK RÉSZ

24. A ködös udvar

25. Akvitán vér

26. A poitiers-i fekély

27. Akvitániai események

28. A folyó

29. A bekerített ékszer

30. Fehér őzek

31. Vakok földje

32. Az akasztott ember tréfája

33. Együttérző tekintetek

34. A rettegett Filippa nagymama

35. Cselszövés

36. A sors fellegei

37. Kénkő

38. Száműzetés

HARMADIK RÉSZ

39. Az amazonok királynője

40. Égetett Vitry

41. Vörös és fekete

42. Heródes

43. A druida varázsló

44. Sötét legendák

45. A legnyomorultabb bűnös

46. Fülöp

47. Mária

48. Vihar előtti csend

49. Vörös manna

50. Don Gaiferos

51. A termálforrás

NEGYEDIK RÉSZ

52. Az Orontész hídja alatt

53. Megbeszélés

54. Meghúzzák a harangot

55. Sűrű köd

56. Tusculum

57. A vallomás

58. A vérsas

59. Walden

60. Nagypéntek

61. Az utolsó levél

62. A tűz melegénél

63. Ördög a tóban

64. A háború utolsó előtti napja

Bibliográfia

A szerző utószava

Köszönetnyilvánítás

Gyermekeimnek. Amiért követnek bennünket.

„A Paradicsomban nincsenek elbeszélések, mert utazások sincsenek. Egy elbeszélést a veszteség, a megbánás, a nyomorúság és a vágy viszi előre, a maga göröngyös útján.”

Margaret Atwood

„Én is késztetést éreztem, hogy szinte ördögi módon arra kötelezzem magam: erősebb legyek, mint amilyen valójában vagyok.”

Søren Kierkegaard

„Egy könyvnek a sebekben kell vájkálnia, sőt elő kell idéznie azokat. Egy könyvnek veszélyesnek kell lennie.”

Emil Cioran

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS

ELEONÓRA

Ez a két családom története. Akvitánia szörnyű hercegeinek és a hírhedt Capeteknek, Franciaország uralkodóinak küzdelme. Arról szól, hogyan gyűlölködtünk, hogyan kereszteződtek újra meg újra az útjaink, míg el nem pusztítottuk egymást abban a viharos tizenkettedik században, mikor a Nyugat örökre megváltozott.

Két kamasz, Lajos francia király és én, Akvitánia hercegnője dühös vonásokkal húztuk be a későbbi Európa határait a térképre, temérdek árulás, ostrom, vér és sperma közepette.

Koraérett gyilkos voltam; már nyolcévesen elég volt két betű: oc – „igen”, szeretett okszitán nyelvemen –, hogy véget vessek kínzóim életének. Bár azt is hozzá kell tennem, hogy a vérfertőzés leánya vagyok és bűnös lélek; hiszen atyai nagybátyámat, Poitiers-i Rajmundot szeretem, és az unokatestvéremhez, Lajoshoz mentem feleségül.

Miénk volt a hatalom; a kastélyok és a vazallusok, és mindaz a gazdagság, amit később Európának neveztek el. A miénk volt Île-de-France, Akvitánia, Gascogne és Poitiers.

Akvitániai Eleonóra vagyok, tizenhárom éves. A hírvivőnek álcázott démonok azt állítják, hogy édesapám szokatlan körülmények között meghalt, a compostelai zarándokútja során…

…és a történelemkönyvekben nincs példa arra, amire készülök.

1
A KÉK HALÁL

ELEONÓRA

Bordeaux, 1137

„Sosem lesznek hajlandók más szemmel nézni rád, mindörökké alábecsülnek majd. Gondoskodj róla, hogy megfizessenek érte.”

Ezek voltak apám utolsó szavai, amelyeket indulás előtt hozzám intézett, zarándokköpenyébe burkolózva. Most a követek lesütött szemmel megerősítették, hogy a compostelai katedrális főoltára előtt lelte halálát, nagypénteken, miután egy mérgezett vizű kútból ivott. Mintha a víz elpusztíthatta volna az óriást, aki volt. Mintha nem hordta volna mindig magával a szénkövét, hogy felszívjon minden mérget; mintha nem lett volna ezernyi csatában és csapás közepette harcedzett ember.

Mintha azok a feltételezett hírnökök nem lettek volna részesei a fondorlatos cselszövésnek.

Azt állították, hogy együtt jöttek; holott a walesi Rufus hosszú lovaglás után, átázott cipőben érkezett, és az emelvényemről is éreztem a lova verítékszagát.

A breton Otho a maga részéről azt mondta, katona, pedig még csak serkent a haj a tonzúráján, ami arról árulkodott, hogy a közelmúltban még egy kolostor falai között élt. Ráadásul kipihent volt, és rossz volt a szeme – kétszer is megbotlott a lépcsőn –; kizártnak tartottam, hogy a tettek embere lett volna.

– Hazugság… – sziszegte Raj, a nagybátyám, a szeretőm.

Cinkos pillantást vetett rám, s én is lassan ránéztem.

Megsejtettem, hogy életem egy szakasza drasztikusan véget ér. Tudtam, hogy búcsúznom kell tőle, és igyekeztem elraktározni emlékezetemben az utolsó órákat. Szép emlékekre volt szükségem, annak tudatában, ami rám várt.

Raj szürkületkor távozott Ultraports felé, hogy felkutassa szeretett bátyja holttestét, egyben magyarázatot leljen a képtelen helyzetre. Én továbbra is a hatalmas Akvitánia élén álltam, s kevesek titka maradt a hír, hogy X. Vilmos, Poitiers grófja és Akvitánia hercege immár nincs az élők sorában.

A híreket újabbak követték, amelyek a szent apostol útjáról érkeztek.

S felettébb ellentmondásosak voltak.

Egyesek azt mesélték, hogy apám azt követően veszítette életét, hogy a főoltár előtt megvívott egy gyerekkel. Hogy egy aprócska Dávid legyőzte Góliátot.

Hogyan is hihettem volna el efféle álhírt?

Mások azt beszélték, hogy a rettenetes normann kínzás, a „vérsas” áldozata lett; hogy beszakadtak a bordái, és a két tüdeje véres szárnyként lógott a hátán.

A legelképesztőbb változat szerint pedig homlokon csókolt egy csecsemőt, és mindketten menten kilehelték a lelküket.

A legutóbbi hírnökök a maguk részéről egy mérgezett kutat említettek. Vajon melyik verziót kellett volna elhinnem? Az viszont mindegyikben közös volt, hogy értetlenül és zaklatottan rámutattak: apa teste szokatlanul sötét, kékes színben játszott.

Azon a végzetes napon én, a tizenhárom éves örökösnő ismét beszélni kényszerültem.

Az elmúlt öt évben ugyanis nem nyitottam szóra a számat, miután két átkozott Capet erőszakkal a Garonne folyón átívelő híd alá hurcolt. Azóta is utálom a búzakalászt, ami az arcomat csapdosta. Meggyűlöltem a fleur-de-lis kék és sárga színét, amely a füvön rám hajolt.

Csak Raj, az én elválaszthatatlan Rajom észlelte a távollétemet, a San Andrés-i katedrálisból visszatérő temetési meneten. Későn érkezett; de sosem tudta meg igazából, hogy nekem és a gyerektestemnek milyen nagyon későn. Tagadtam a tényeket; azt jelentette volna, hogy átadjuk Akvitániát a ködös Île-de-France királyainak.

– Megöljem őket? – kérdezte, amint ránk talált. Akkor láttam először szívből jövő fájdalmat nagybátyám kék szemében.

Zaklatottan megigazítottam a tunikámat, hogy elrejtsem a lábamon csorgó vért. Még neki sem lett volna szabad megtudnia.

– Oc – feleltem az anyanyelvünkön.

„Igen.”

Egy szó, két betű. Két férfi, két vágás mindkettőnek.

Egyet a torkukra mért, hogy örök hallgatásra ítélje őket. Egy másikkal pedig a férfiasságukat nyeste le – ez volt a bosszú, azért, amitől megfosztottak engem és az első szerelmemet.

Raj soha semmit sem hagyott félbe. Rendre gondoskodott róla, hogy minden szálat elvarrjon. Poitiers-i volt, mint én; fekete hajú, világos mandulaszemű, az örök akvitániai napsütéstől aranyos bőrű.

Nagyapám, a rettenthetetlen Trubadúr Vilmos magas volt, és kevés hozzá hasonlóan parázna ember létezett. Apám, mint említettem, valóságos kolosszus volt, aki mindenki ámulatára tíz ember helyett evett a lakomákon. Poitiers-i Rajmundról, a testvéréről – szerelmemről – pedig azt állították, hogy „ő a leggyönyörűbb herceg a földön, szívélyes, elbűvölő modorú férfi”. Hitelt adok e szavaknak, hiszen gyerekkorunktól fogva odáig voltunk egymásért, mint nagybácsi és unokahúg, és mindössze kilenc év választott el bennünket egymástól, minden másban egyek voltunk.

Anya és a kis Aigret temetéséről tértünk vissza, akit Akvitánia hercegének, nem pedig a fekélyek martalékának szántak. A kövér francia király, VI. Lajos rokonokat küldött a temetésre. Diplomáciai hazugságokkal exkuzálta magát; mindenki tudta, hogy a vérhas miatt ágyhoz van kötve.

Az uralkodó vágyott a fényűző Akvitániára. Vágyott a szőleinkre és a malmainkra, a mezőinkre és az ott legelésző állatokra. Vágyta trubadúrjaink örömét és a színes holmikat. Vágyott Poitiers fényes udvarára és a pompás bordeaux-i palotára. A zord északiak – bizonyos bosszús felhanggal – Dél-nek nevezték földünket.

Apám a vazallusa volt, mégis gazdagabb, hatalmasabb nála, és a földjei ötször nagyobbak. Tekintélye és hőstettei nyomán egyfajta élő szentté avatták, és hősies aurája megalázó volt a királynak.

A magáénak akart.

Attól a pillanattól fogva, hogy Aigret meghalt, a magáénak akart.

Több testvérét is elküldte a szörnyű küldetésre; ketten közülük – amikor Raj figyelme egy pillanatra lanyhult – elraboltak, és megpróbálták erőszakkal elfoglalni Akvitániát. Szokás volt megerőszakolni az örökösnőt, majd házasságra kényszeríteni, hogy megszerezzék a hozományt. Anya már akkor ezt ismételgette, amikor még a bölcsőben voltam: „Ha megtörténik, a te hibád lesz.” De nem, nem történt meg, így be sem került a krónikákba. Csak én tudtam, hogy mi történt, és úgy döntöttem, nem történt meg: tehát nem is történt meg soha.

„Damnatio memoriae!”, parancsolt rám nagyapám szelleme.

„Töröld ki az emlékezetedből!”

Felejtsd el a múltbeli ellenséget! Ne gondolj rá, ne beszélj róla, ne írj róla; ne menj vissza oda, ahol bántottak!

Majdnem belehaltam a fájdalomba, amikor belém hatoltak; ott, a híd alatt megtanultam, hogy a lány testének engednie kell, mert a férfi, aki meg akarja sérteni, soha nem fog engedni neki. Háborús cselekmény volt ez, és a gyávák egy kislány testét választották csatatérnek.

Első tanulság az életben: keress más fegyvert!

Raj és az a két betű lett a fegyverem. A Capeting-házi király fivérei anélkül haltak meg, hogy üzenetet küldhettek volna Kövér Lajosnak, hogy közöljék vele, megszállták a testem, és vele együtt Akvitániát. Mindig is tagadtam a dolgot Raj előtt; ő pedig úgy tett, mintha hinne nekem. Elintézte a franciákat, és elevezett velük a Garonne egyik holtágához, amelyet kevesen ismertek. Nagyapa hozott néhány szörnyű halat a keresztes hadjáratból, amelyek azóta is ott szaporodtak. Ragadozó halak voltak. A két Capet abban a vízben tűnt el mindörökre. Soha nem beszéltünk róla, és apa soha nem tudta meg; épp elég kín volt neki a gyásza. Sem az udvarhölgyeim, sem a nénikéim nem tudtak róla. A kis Aelith, a húgom, „a másik énem” pedig még nem volt abban a korban, hogy titkokat bízzak rá, amint arra később aztán sor került.

Ezt követően elnémultam, amit mindenki az anyám és az öcsém elvesztése feletti fájdalmamnak tulajdonított.

Öltek a szavaim.

Nem ejtettem ki őket többé, holott mindig is csodáltam a szavakat. Néma voltam és láthatatlan, és a hallgatásnak is megvoltak a maga előnyei.

Hogy ne hiányozzanak, nagyapám és édesapám könyvtárában kerestem menedéket. Kívülről megtanultam Az akvitániai hercegek életvezetési kézikönyvé-t, amely családom egyfajta „jótanácsgyűjteménye” volt, és felmenőim azóta vezették, amióta egyik ősömet kinevezték a népem urának.

„Evezz a saját csónakodban!”, szól Euripidész maximája, amelyet Raj gyerekkora óta ismételgetett; kilencedik oldal. Vagy „Ne feledd az öreg kapitány tanácsát: ha látod, hogy valaki kezd kijönni a sodrából, add át neki a hajókormányt!”, amit Vilmos nagyapám jegyzett le, a huszonnegyedik oldalon.

Aztán más irányt vett a történetem.

Apa – figyelmen kívül hagyva sértett vazallusai, a gyalázatos Lusignan, Taillebourg és a többi tanácsos hőbörgését – úgy határozott, hogy az a néma kislány lesz a jövőben az úrnőjük.

Családom többi akvitániai nőtagjához hasonlóan én is koraérett voltam a képességeim tekintetében.

Beszéltem latinul, a normannok angolját is értettem, és a mi nyelvünkön kívül a gutturális oïl nyelvet is elsajátítottam, amelyet a párizsi francia udvarban beszéltek. Korosztályom legjobb solymásza voltam, szerettem vadászni – nem a rémült szarvasokra, mint inkább a mérges vaddisznókra –, és a tudás hét művészete sem volt számomra rejtély: a grammatika, az aritmetika, a logika… Nyolcévesen írtam alá az első okiratot, anya temetése után. Ez a tény bekerült a krónikákba, és véletlenül meg is felel a valóságnak.

És még valami történt, amikor úgy döntöttem, elhallgatok. Egy csoda, amit hamar megtanultam leplezni. Azáltal, hogy befogtam a szám, és a tanácskozásokon szemmel tartottam apa vazallusait, a bordeaux-i palota folyosóin futkorászó leányokat, valamint a kémeket – a szökevény „akvitán macskákat”, akikről később szót ejtek még, s kiknek árnyai apám magányos szobájának ajtaján kopogtattak, még hajnalhasadta előtt –, megtanultam, hogy a legapróbb részletekre is odafigyeljek. Szert tettem az éleslátás adományára. Apróságnak tűnik, mégis különlegessé tett, és ennek köszönhettem a koronát is, amely később felkerült a fejemre.

– A konyhából jövök, asszonyom.

Nem volt igaz. Olyan helyről jött, ahol sár és széna van; köténye széle ékesszólóbb volt, mint ő maga.

– Ez a pecséttel ellátott dokumentum igazolja, hogy egy csatában veszítettem el a kezem.

Ez sem volt igaz. Megbüntették, ezért volt félkarú. Egy hivatásos hóhér szakszerű, egyenes csonkítást hajtott végre rajta; nem haránt irányú volt a vágás, valamely feldúlt, vakon kaszaboló ellenség alkarjának magasságában. Ráadásul lopás volt a vétsége. Rendszeresen a memóriámhoz fordultam.

„Belső könyvtáramnak” neveztem.

Sosem értettem, minek köszönhetem ezt a csodálatos adományt, de elég egyszer elolvasnom egy szöveget, hogy azután lehunyt szemmel oly pontosan felidézzem a részleteket, mintha egy vásznon lebegnének előttem. Fejemben végiglapoztam Vilmos nagyapám archívumát, és megkerestem azokat a településeket, ahol a bűnösök a kezükkel fizettek egy efféle gaztett elkövetése miatt. Elég volt meghallgatnom a hamis történet többi részét, és azt, hányszor emlegette a délvidéket és a gascogne-i urak nevét – Pardiac, Armagnac vagy Fézensac –, hogy megállapítsam, az a felfuvalkodott hólyag sosem volt Szép Godofréd, az ambiciózus Anjou gróf, északi szövetségesünk vazallusa.

– Tartsd távol magad tőle, apám! Nem normann, ahogyan állítja – firkáltam le oc, azaz okszitán nyelven egy pergamenre, amelyet az asztalon tartottunk, amikor meghallgattuk az alattvalóinkat.

Apát a saját ítélőképessége vezérelte, nem pedig egy néma nyolcéves kislányé; vad, mégis kedves szemében azonban megcsillant a büszkeség szikrája, és az asztal alatt megszorította a kezem. Micsoda titáni keze volt apámnak! Akár a kőszikla, a sok harctól, s hogy oly nemesen fogta a kardot, akár a sastollat, amellyel a dalait lejegyezte.

Most azonban már egyedül kell szembenéznem Akvitánia ellenségeivel; azt mondják, apám halott, és tudom, hogy a Capeting-házi király keze van a dologban. Raj Mórölő Szent Jakab apostol útját követve Compostelába indult, nekem pedig el kell döntenem, hagyom-e, hogy népem meghajoljon, és feldarabolják a területeimet, véget vetve az akvitániai életformának, vagy továbbra is én tartsam-e kézben a szálakat.

Senki sem tudja.

Senki sem tudja, milyen fogadalmat tettem magamnak öt évvel ezelőtt, a Garonne hídja alatt, amikor egy távoli sarokba tereltem a dühömet, hogy később majd elővegyem, ha eljön az ideje, miközben nagyapám szavait ismételgettem: „Viselkedj úgy, mint az oroszlán; ő nem kegyelmez az áldozatainak! Támadj úgy, mint a sas; mindig felülről! Csapj le úgy, mint a skorpió; az ő csípése szelektív, és csak a méltó ellenfélbe fecskendez mérget!”

Oroszlánfej, sastest, skorpiófarok: a mantikór nagypapa kedvenc mitológiai lénye volt. Aznap azonban nem én választottam, a kövér király megtette helyettem, de megesküdtem magamnak, hogy ez soha többé nem fordulhat elő; hogy attól kezdve mindig én döntöm el, melyik férfinak adom oda magam.

Az akvitániai hercegek életvezetési kézikönyvé-nek harminckettedik oldalára apám a következő bejegyzést írta: „Az erős házat csak belülről lehet lerombolni: egyetlen százéves gerenda sem bír el a szúval. Az apró élősködő tönkreteszi és porrá rágja az ősi fát, amely előbb-utóbb megadja magát.”

A Capeting-házi királyok százötven éve ültek az Île-de-France trónján. Capet Hugó bárót nemes társai választották, amikor Nagy Károly – egy másik furulyahangú óriás – összes leszármazottját megfosztották uralkodási jogától. Azóta már életükben megkoronázzák az örökösöket, hogy biztosítsák a család trónfolytonosságát.

Leszámolok Franciaország királyaival, így döntöttem.

És azt is eldöntöttem, kit választok férjemül, hogy kit fogok kihasználni.

És hogy kit árulok el.