Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

To Sir Phillip, With Love

Avon, 2009

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2003 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-099-5

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Ez a könyv a szerző képzeletének terméke. A szövegben szereplő nevek, karakterek, helyek és események nem tekinthetők a valóságban létezőnek. Valós eseményekkel, helyekkel, szervezetekkel, élő vagy elhunyt személyekkel való hasonlósága teljesen a véletlen műve.

Stefanie és Randall Hargreavesnek. Megnyitottátok otthonotokat, megmutattátok városotokat, vigyáztatok a holminkra, és amikor megérkeztünk, szeretetcsomag várt a tornácon. És amikor nagy szükségem volt valakire, tudtam, kit hívhatok fel.

És Paulnak is, ezúttal csak úgy. És soha nincs más, „csak úgy”.

… Tudom, hogy azt mondod, egyszer majd szeretni fogom a fiúkat, de erre azt mondom: soha! SOHA!!! Három felkiáltójellel!!!

– Eloise Bridgerton nyolcévesen, anyjának,
Violet Bridgerton zárt ajtaja mögül.

… Sosem gondoltam volna, hogy egy szezon ilyen érdekes lehet! A férfiak olyan fessek és elbűvölőek. Tudom, hogy hamar szerelembe esek! Hogyan lehetne másképp?

– Eloise Bridgerton, bátyjának, Colinnak,
Londonban, elsőbálozóként.

… Biztos vagyok abban, hogy sosem megyek férjhez. Ha lenne valaki, aki hozzám való, akihez való vagyok, az igazi, akinek én vagyok az igazi, nem gondolod, hogy már rá kellett volna találnom?

– Eloise Bridgerton, legjobb barátnőjének,
Penelope Bridgertonnak, hatodik londoni szezonja folyamán.

… Ez az utolsó esélyem. Két kézzel ragadom meg az esélyt, szélnek eresztem az elővigyázatosságot. Sir Phillip, imádkozom, legyen olyan, amilyennek gondoltam. Mert, Sir Phillip, ha Ön tényleg olyan, amilyennek levelei ábrázolják, azt hiszem, szeretni tudom. És ha Ön is ugyanígy érez…

– Eloise Bridgerton írta egy darab papírra, úton
Sir Phillip Crane-nel megbeszélt első személyes találkozójára.

Prológus

1823. február

Gloucestershire, Anglia

Igazán ironikus, hogy az egész egy oly napfényes napon történt.

Miután hat hétig egyfolytában szürke volt az ég, időnként eső vagy hó esett, ez volt az első napfényes nap. Phillip érzéketlennek tartotta magát az időjárás szeszélyeire, de az ő hangulata is javult, szélesen elmosolyodott. Muszáj volt kimennie a természetbe. Képtelen volt a négy fal között maradni. Senki nem tudta megállni, hogy ki ne menjen ilyen gyönyörű napsütésben.

Különösen, hogy a napfény áldását a legszürkébb tél közepén kapták.

Még most, egy hónappal később sem volt képes elhinni, hogy a napfény ilyen szemérmetlenül incselkedett vele.

Hogyan lehetett olyan vak, hogy nem számított rá? Házasságkötésük óta együtt élt Marinával. Nyolc hosszú éve ismerte az asszonyt. Számíthatott volna arra, ami történt. Valójában azonban…

Nos, valójában számított rá. Csak nem akarta beismerni magának, hogy számított rá. Talán csak áltatni, sőt védeni akarta magát. Elrejtőzni a nyilvánvaló elől, abban a reményben, hogy ha nem gondol rá, soha nem is következik be.

De bekövetkezett. Ráadásul egy napfényes napon. Istennek nyilván beteges humorérzéke van.

Lenézett whiskyspoharára, amit teljesen váratlanul üresnek talált. Nyilván kiitta az átkozott folyadékot, mégsem emlékezett rá. Nem érezte részegnek magát, legalábbis nem olyan részegnek, mint amilyennek lennie kellett volna. Olyan részegnek sem, amilyen lenni akart volna.

Kinézett az ablakon. A nap éppen lenyugvóban volt a horizonton. Az is napfényes nap volt. Ez nyilván megmagyarázza kivételes búskomorságát. Legalábbis remélte. Magyarázatot akart, szüksége volt magyarázatra, arra a szörnyű fáradtságra, mely szinte teljesen eluralkodott rajta.

A búskomorság megrémisztette.

Jobban fél tőle, mint bármi mástól. Jobban, mint a tűztől, a háborútól, még a pokolnál is jobban. A gondolat, hogy szomorúságba süpped, hogy olyan lesz, mint az asszony…

Marina búskomor volt. Marina búskomorságban töltötte egész életét, legalábbis életének azt a részét, melyben Sir Phillip ismerte.

Akkor is napfényes nap volt, amikor…

Akarattal, erősen behunyta a szemét; nem volt egészen biztos benne, hogy a mozdulattal az emlék felidézését vagy eloszlatását akarta elérni. Akkor is napfényes nap volt, amikor…

– Sosem gondolta volna, hogy mostanában ilyen áldott napfényt érez a bőrén, ugye, Sir Phillip?

Phillip Crane a nap felé fordította arcát, szemét lehunyva hagyta, hogy a napfény a bőrét melegítse.

– Tökéletes – mormogta. – Illetve tökéletes volna, ha nem lenne ilyen átkozott hideg.

Sir Phillip titkára, Miles Carter diszkréten felnevetett.

– Nincs olyan hideg. A tó idén be sem fagyott, csak néhány jégfolt alakult ki rajta.

Phillip vonakodva elfordult a naptól és kinyitotta a szemét.

– De még nincs tavasz.

– Ha tavaszt kíván, uram, tán kéne egy pillantást vetnie a naptárra.

Phillip oldalvást pillantott rá.

– Mondja csak, pimaszkodásért fizetem magát?

– Igen, uram. Ráadásul elég nagyvonalúan.

Phillip mosolygott magában, ahogy még néhány pillanatig ott álltak és élvezték a napfényt.

– Azt hittem, nincs ellenére a szürkeség – jegyezte meg Miles könnyed, társalgó hangon, amikor visszaértek Phillip üvegházába.

– Nincs ellenemre – felelte Phillip. A született sportemberek magabiztosságával lépkedett. – De az, hogy nincs ellenemre a borult ég, nem jelenti azt, hogy nem inkább a napfényt szeretem – mondta, aztán pár pillanatra elgondolkodott. – Kérem, mondja meg Millsby nörsznek, hogy ma vigye ki egy kicsit a gyerekeket sétálni. Persze meleg kabátot, sapkát, kesztyűt kell rájuk adni, de jó lenne, ha egy kis napfény érné az arcukat. Túl sokáig gubbasztottak a négy fal között.

– Mindannyian így vagyunk ezzel – jegyezte meg Miles halkan.

Phillip felkacagott.

– Valóban. – Hátranézett, az üvegházra. A postáját kéne olvasnia, leveleket kéne írnia, de néhány maggal foglalkoznia kellett és egyáltalán semmi ok nem volt arra, hogy ne halaszthatná el egy-két órával a Milesszal való munkát. – Menjen csak – mondta titkárának –, keresse meg a nörszöt. Később is dolgozhatunk. Hiszen maga úgyis gyűlöli az üvegházat.

– Nem az évnek ebben a szakában – felelte Miles. – Ilyenkor jólesik a meleg.

Phillip homlokát ráncolva pillantott Romney Hall felé.

– Huzatosnak meri nevezni őseim kastélyát?

– Minden ősi kastély huzatos.

– Az igaz – felelte Phillip vigyorogva. Meglehetősen kedvelte Milest, aki hat hónapja dolgozott nála. Azért vette fel, hogy segítsen megbirkózni a rengeteg irattal, amely a kis birtok vezetésével kapcsolatban összegyűlt. Miles egész jó titkár volt. Fiatal, de jó. Szikár humora jól illett a házhoz, mely nevetésnek bővében sosem volt. A személyzet nem mert viccelődni Sir Phillippel, és Marina … nos, magától értetődik, hogy Marina sem nevetett, nem is tréfálkozott.

A gyerekek néha megnevettették Phillipet, de ez másfajta humor volt, ráadásul többnyire nem is tudta, mit mondjon nekik. Megpróbálta, de aztán túl furcsának, túl harsánynak, túl erősnek tűnt, ha egyáltalán lehetséges ilyen. Aztán csak azon kapta magát, hogy egyszerűen elküldte őket, azt mondta nekik, menjenek vissza a nörszhöz.

Könnyebb volt így.

– Menjen hát – szólt Phillip, azzal elküldte Milest a feladatra, amit valószínűleg inkább neki kellett volna megtennie.

Aznap még nem látta a gyerekeket és úgy gondolta, meg kéne látogatnia őket, de nem akarta elrontani a napot azzal, hogy valami szigorúságot mond, ami pedig adott lelki állapotában elkerülhetetlennek tűnt.

Majd megkeresi őket, amikor Millsby nörsszel kijönnek a szabadba. Ez jó ötlet lehet. Mutathat nekik valami növényt, beszélhet róla, és minden tökéletesen egyszerű és kellemes marad.

Phillip belépett az üvegházba és behúzta maga után az ajtót. Mélyet szippantott a páradús levegőben. Botanikát tanult Cambridge-ben; sőt, ő volt a legjobb a csoportban és talán tudományos pályára lépett volna, ha bátyja nem hal meg a waterlooi csatában, így hozva olyan helyzetbe a másodszülött Phillipet, hogy kénytelen volt földesúrrá és vidéki úriemberré lenni.

Úgy érezte, rosszabbul is járhatott volna. Hiszen lehet akár földesúr és városi úriember is. Itt a birtokon legalább viszonylag háborítatlanul élhetett botanikai szenvedélyének.

A munkaasztal fölé hajolt, megvizsgálta a legújabb folyamatot: borsót ültetett, és úgy akarta nemesíteni, hogy a borsószemek a hüvelyben nagyobbak legyenek. Nem járt még szerencsével azonban. A legutóbbi tenyészet nemcsak megráncosodott, hanem meg is sárgult, ami egyáltalán nem várt eredmény volt.

Phillip elkomorult, aztán halványan elmosolyodott és az üvegház hátsó részébe ment, újabb készletért. Sosem bánta nagyon, ha kísérletei nem hozták a kívánt eredményt. Úgy vélte, a kényszerűség az újítások szülőanyja.

Véletlen. Minden a véletlenen múlik. Ezt természetesen egyetlen tudós sem vallaná be, de a nagy találmányok többsége úgy jött létre, hogy a felfedező valami egészen más problémát kívánt megoldani. Nevetve söpörte félre az összeaszott borsószemeket. Ha így megy tovább, év végére megtalálja a köszvény gyógymódját.

Vissza a munkához. Maggyűjteménye fölé hajolt, kisimította, hogy jobban megvizsgálhassa mindegyik szemet.

Felnézett, a frissen lemosott üvegtáblákon túlra pillantott. A mezőn mozgás keltette fel a figyelmét. Piros villanás.

Piros. Phillip mosolygott magában, fejét ingatta. Biztosan Marina. Az ő kedvenc színe a piros, amit Phillip mindig is furcsának tartott. Aki valaha is időzött a társaságában, azt hihette volna, hogy valami sötétebb, komorabb színt kedvel.

Figyelte, ahogy eltűnik a sarjerdő fái közt, aztán figyelmét újra a munkának szentelte. Marina ritkán ment ki a szabadba. Az utóbbi napokban ritkán hagyta el szobáját. Phillip örült, hogy Marina végre kiment a napra. Ettől lelki egyensúlya talán helyreáll egy kicsit. Természetesen nem teljesen. Phillip nem gondolta, hogy akár a nap is képes meggyógyítani a lelkét. De egy fényes, meleg nap arra elég talán, hogy néhány órára kimozduljon és arcára mosoly derüljön.

A Fennvaló a megmondhatója, a gyerekeknek is nagy szüksége van egy kis mosolyra. Szinte minden este meglátogatták anyjukat a szobájában, de ez nem volt elég.

Felsóhajtott, bűntudat vett rajta erőt. Nem olyan apa, mint amilyenre szükségük lenne, ezt pontosan tudta. Próbálta azzal áltatni magát, hogy megtesz mindent, ami tőle telik, hogy sikerült elérnie azt, ami egyetlen célja volt, amikor szülővé lett: nem úgy bánik a gyerekekkel, ahogy apja bánt vele.

Mégis tudta, hogy ez nem elég.

Határozott mozdulattal felállt a munkapad mellől. A magok várhatnak. Talán a gyerekei is várhatnak, de ez nem jelenti azt, hogy várniuk is kell. Neki kéne a természetben sétálnia velük, nem Millsby nörsznek, aki azt sem tudta, mi a különbség a lombhullató és toboztermő fák között, és a rózsára nyilván azt mondaná, hogy százszorszép, és…

Újra kinézett az üvegen, és eszébe jutott, hogy hiszen még csak február van, Millsby nörsz nyilván egyetlen virágot sem fog látni ebben az időben, ám ez mégsem változtatott a tényen, hogy neki kéne a gyerekeivel sétálni a természetben. Ebben legalább igazán jó volt, és nem akarta elhárítani magától ezt a feladatot.

Kilépett az üvegházból és elindult, de az út harmadát sem tette meg Romney Hall felé, amikor megtorpant. Ha a gyerekeihez csatlakozik, el kell vinnie őket az anyjukhoz is. Nagyon vágytak az anyjuk társaságára, akkor is, ha nem tett mást, csak megsimogatta a fejüket. Igen, fel kell keresniük Marinát. Ez üdvösebb, mint a természetbeni séta.

Ám tapasztalatból tudta, hogy nem szabad feltételezésekbe bocsátkoznia Marina lelki állapotát illetően. Az, hogy kimerészkedet a szabadba, egyáltalán nem jelenti azt, hogy jól van. És Phillip gyűlölte, amikor a gyerekek búskomor állapotában látták anyjukat.

Megfordult, elindult a sarjerdő felé, ahol néhány pillanattal korábban Marinát eltűnni látta. Körülbelül kétszer olyan gyorsan haladt, mint Marina; nem tarthat sokáig utolérni és meggyőződni hangulatáról. Visszamehet a gyereklakosztályba, mielőtt a gyerekek Millsby nörsszel elindulnának.

Határozott léptekkel haladt az erdőben, könnyen követte Marina nyomát. A talaj nedves volt, és Marina nyilván nehéz csizmát visel, mert lábnyomai határozottan kirajzolódtak a talajon. A nyomok a hegyoldalon vezettek lefelé, ki az erdőből, füves tisztásra.

– A fenébe! – mordult fel Phillippe. Hangja alig volt hallható a feltámadó szélben. Kezéből napellenzőt formálva kémlelte a vidéken a feltűnő piros színt.

Nem látta az elhagyott kunyhó mellett, nem látta a kísérletekre használt parcella közelében, sem a nagy görgeteg kőnél, amit gyerekkorában oly sokszor megmászott. Észak felé fordult. Szeme összeszűkült, amikor végre meglátta az asszonyt. A tó irányában haladt.

A tóhoz.

Phillip szája tátva maradt a csodálkozástól, ahogy nézte, hogy az asszony lassan a vízpart felé megy. Nem dermedt meg a döbbenettől; inkább olyan volt… mintha lelassult volna az idő, mintha minden megsűrűsödött levegőben, lassú mozdulatokkal történne… szeme érzékelte, elméje lassan fogta fel a furcsa látványt. Marina nem tud úszni. Úgy gondolta, Marina pontosan tudja, hogy tó van a birtokon, de házasságuk nyolc éve folyamán sosem gondolta volna, hogy lejár oda. Elindult felé. Lába valahogy felismerte, amit elméje nem volt hajlandó elfogadni. Amint az asszony a sekély vízbe lépett, Phillippe meggyorsította lépteit, de még mindig túl messze volt tőle, nem tehetett mást, minthogy a nevét kiáltsa.

Ha meghallotta sem mutatta jelét, csak ment tovább, folytatta lassú útját, a mélység felé, feltartóztathatatlanul.

– Marina! – kiáltott Phillip és már rohant felé. Ha teljes erőből rohan, akkor is legalább egy perc, míg odaér. – Marina!

Az asszony elérte a homokpad szélét, lelépett róla, a mélységbe süllyedt; eltűnt a fegyvercsőszürke vízben, piros kabátja néhány pillanatig még a felszínen lebegett, aztán azt is elnyelte a mélység.

Phillip újra az asszony nevét kiáltotta, bár Marina már nem hallhatta tán. Phillip csúszva, gurulva ért le a hegyen a tóhoz; volt elég lélekjelenléte ahhoz, hogy levegye kabátját, csizmáját, mielőtt a jéghideg vízbe vetette magát. Az asszony alig egy perce volt a vízben; Phillip tudta, hogy ez talán nem elég idő a megfulladáshoz, de a keresés minden másodperce közelebb sodorta a halálhoz.

Phillip számtalanszor úszott már a tóban, pontosan tudta, hol végződik a homokpad; gyors, egyenletes karcsapásokkal ért el ahhoz a ponthoz, alig vette észre, hogy a víz lefelé húzza nehéz ruháit.

Meg tudja találni. Meg kell találnia.

Mielőtt túl késő.

A víz alá bukott, kinyitotta a szemét, a zavaros vízbe nézett. Marina nyilván homokot kavart fel a tó aljzatáról, és ő is ezt tehette, mert finom szemcsék lebegtek körülötte, az átlátszatlan vízben nehéz volt látni.

De Marinát végül a szín mentette meg; Phillip hatalmas erővel úszott a tó alja felé, ahol ernyedt sárkányként látta lebegni a piros kabát szárnyát. Marina nem tiltakozott, amikor férje a víz színére húzta; eszméletlen volt már, ernyedt súlyként feküdt a férfi karjában.

A felszínre bukkantak, Phillip szaporán, mélyeket lélegzett, hogy levegővel töltse meg égő tüdejét. Egy pillanatig nem is volt másra ereje, csak lélegezni; teste észlelte, hogy magát kell megmentenie, mielőtt mást is megmenthetne. Aztán a part felé húzta feleségét, óvatosan, fejét végig a víz felett tartva, bár nem látta, hogy lélegezne.

Végre kiértek a partra, kihúzta a vizet a fűtől elválasztó keskeny kavicsos sávra. Gyors, ideges mozdulatokkal kereste az asszony arca előtt a levegőmozgás halvány jeleit, de teljesen mozdulatlan volt.

Phillip nem tudta, mit tegyen; sosem gondolta volna, hogy vízbefúlástól kell megmentenie valakit, ezért azt tette, ami a legésszerűbbnek tűnt: arccal lefelé fordította, ölébe kapta feleségét, hátát csapkodta. Először nem történt semmi, de a negyedik erős ütés után Marina felköhögött, szájából sáros víz buggyant ki.

Phillip gyorsan hanyatt fordította az asszonyt.

– Marina! – szólt hozzá sürgetőn, arcát enyhén paskolgatva. – Marina!

Az asszony ismét köhögött, teste görcsösen megrándult. Aztán hirtelen, ösztönösen mély levegőt vett, tüdeje kényszerítette, hogy éljen, bár ő másra vágyott.

– Marina! – szólongatta Phillip megkönnyebbülten. – Hála istennek!

Nem szerette az asszonyt. Sosem szerette igazán, de a felesége volt, gyermekei anyja, bánatnak és kétségbeesésének levethetetlen köpönyege alatt jó ember. Nem szerette, de halálát sem kívánta. Az asszony zavartan, révülő tekintettel pislogott. Aztán mintha felismerte volna, hol van, kicsoda a férfi, suttogva szólt: – Ne!

– Vissza kell vinnem téged a házba – mondta a férfi nyersen. Maga is csodálkozott, mennyire feldühítette az az egyetlen szó.

Ne.

Hogy merészeli visszautasítani a megmentését? Eldobná magától az életet csak azért, mert szomorú? A búskomorsága nagyobb, mint a két gyermekük iránti szeretet és felelősség? Az élet mérlegén a szomorúság többet nyom a latban, mint az, hogy a gyerekeknek anya kell?

– Hazaviszlek – mordult Phillip, és nem túl gyengéden felkapta feleségét. Az asszony már lélegzett, és teljesen bizonyosan tudatánál volt. Semmi nem indokolta, hogy úgy bánjon vele, mintha törékeny virágszál lenne.

– Ne! – zokogta az asszony halkan. – Kérlek, ne! Nem akarok… nem akarom…

– Hazajössz – jelentette ki a férfi, és nagy léptekkel elindult felfelé a hegyen; észre sem vette, hogy ázott ruháját testére fagyasztja a hideg szél. Azt sem vette észre, hogy a sziklás föld felsérti csupasz talpát.

– Nem tudok – suttogta az asszony olyan elhaló hangon, mintha minden energiáját kimerítené ebben a két szóban.

És miközben Phillip hazafelé cipelte terhét, csak arra volt képes gondolni, milyen találó ez a két szó: nem tudok.

Valahogy az asszony egész életét összegezte.

Mire leszállt az éjszaka, nyilvánvalóvá lett, hogy a láznak sikerül elvégeznie azt, amit a tó vize nem tehetett meg.

Phillip olyan gyorsan hazavitte Marinát, amilyen gyorsan csak tudta; a házvezetőnő, Mrs. Hurley segítségével lehúzta róla a nedves ruhát és a nyolc évvel korábban volt esküvőn hozományba kapott libatoll dunyha alatt próbálták felmelengetni áthűlt testét.

– Mi történt? – kérdezte Mrs. Hurley elképedve, amikor a ház ura bebotorkált a küszöbön. Phillip nem akart a főbejáraton át bemenni, ahol megláthatják a gyerekek, ráadásul a konyhaajtó jó húszyardnyival közelebb is volt.

– A tóba esett – felelte kurtán, komoran.

Mrs. Hurley kétkedő, ám egyben együttérző pillantással nézett rá, és Phillip tudta, hogy tudja az igazat. Házasságkötésük óta a Crane családnak dolgozik, és ismerte Marina borongós kedélyállapotát.

Amint Marinát ágyba fektették, kitessékelte a férjet a szobából. Ragaszkodott hozzá, hogy Phillip is váltson ruhát, nehogy ő is halálra fázzon. Ám Phillip visszatért Marina mellé. Ott a helye, mint férj, gondolta bűntudattal; az utóbbi években kerülte felesége társaságát.

Nyomasztó volt Marinával lenni. Nehéz.

De ezúttal nem szabad kivonnia magát kötelezettsége alól. Ott ült az asszony ágya szélén egész nap és egész éjszaka. Gyolccsal törölgette a verejtéket homlokáról, és amikor nem rázta a hideg, próbált meleg húslevest nyeletni vele.

Biztatta, hogy küzdjön, győzze le a lázat, bár tudta, hogy szavai süket fülekre találnak.

Három nap múlva az asszony meghalt.

Ezt akarta, de Phillip számára ez nem volt vigasz, ahogy ott állt a hétéves ikrek előtt és próbálta megmagyarázni, hogy édesanyjuk nincs többé az élők sorában. Ott ült velük a gyerekszobában; teste túl nagy volt ahhoz, hogy az apró székekre leüljön; mégis leült, perecként összekucorodva és kényszerítette magát, hogy a szemükbe nézzen, miközben a szavakkal küszködött.

A gyerekek alig szóltak, ami egyáltalán nem volt jellemző rájuk. De nem tűntek meglepettnek, amit Phillip nagyon zavarónak érzett.

– Nagyon… nagyon sajnálom… – bukott ki belőle a szó. Nagyon szerette a gyerekeit és sok mulasztása volt velük szemben. Nem is tudta, hogyan legyen apjuk; hogy a pokolba vehetné át az anya szerepét is?

– Nem a te hibád – mondta Oliver. Barna szemével felkavaró tekintettel nézett apjára. – Beleesett a tóba, ugye? Nem te lökted bele.

Phillip csak bólintott, nem tudta, mit mondjon.

– És most boldog? – kérdezte Amanda halkan.

– Azt hiszem, igen – felelte Phillip. – A mennyországból folyton benneteket nézeget. Biztosan boldog.

Az ikrek ezen mintha elgondolkodtak volna egy kicsit.

– Remélem, boldog – mondta Oliver végül. Hangja határozottabb volt, mint arckifejezése. – Ott talán nem sír többet.

Phillip érezte, hogy torka elszorul. Nem is érzékelte, nem is sejtette, hogy a gyerekek hallották Marina zokogását. Csak éjszaka fogta el a sírás; a gyerekek szobája közvetlenül Marina szobája fölött volt, de Phillip mindig úgy gondolta, hogy már elaludtak, amikor anyjukat elfogta a sírás.

Amanda egyetértőn bólintott, kis szőke feje fel-le mozdult.

– Ha most boldog, akkor örülök, hogy eltávozott…

– Nem eltávozott – vágott a szavába Oliver. – Meghalt.

– Nem. Eltávozott – ragaszkodott véleményéhez Amanda.

– Az egy és ugyanaz – jegyezte meg Phillip kereken, határozottan, és azt kívánta, bárcsak ne kellett volna megmondani nekik az igazat. – De azt hiszem, most boldog.

És ez valahogyan igaz is volt. Hiszen Marina ezt akarta. Hiszen lehet, hogy végig ezt akarta.

Amanda és Oliver egy ideig csendben ültek, tekintetüket a padlóra szegezték, lábukat lóbálták Oliver ágya szélén. Olyan kicsinek tűntek az ágy szélén, ami láthatóan túl magas volt nekik! Phillip elkomorult. Hogyan lehet, hogy ezt nem vette észre soha? Nem kéne nekik alacsonyabb ágyakban aludni? Mi van, ha éjszaka leesnek?

Az is lehet, hogy ehhez már elég nagyok. Talán már nem esnek le éjjelente az ágyról. Lehet, hogy sosem estek le.

Lehet, hogy tényleg nagyon rossz apa. Talán tudnia kéne ezeket a dolgokat.

Talán… talán… Behunyta szemét, felsóhajtott. Lehet, hogy nem kéne ennyit gondolkodnia, egyszerűen csak igyekeznie kéne, hogy minden tőle telhetőt megtegyen, és ezzel elégedjen meg.

– El fogsz menni? – kérdezte Amanda, fejét felemelve.

Phillip a kislány mélykék szemébe nézett. Akár az anyja szeme.

– Nem – súgta határozottan, azzal letérdelt elé és kezébe fogta a kicsi kezet. Olyan aprónak, oly törékenynek tűnt!

– Nem – ismételte, mintha meg kéne erősítenie, amit mondott. – Nem megyek el. Nem fogok elmenni.

Phillip lenézett whiskyspoharára. Megint üres volt. Furcsa, hogy a whiskyspohár milyen hamar és észrevétlenül ki tud ürülni, miután már vagy négyszer telitöltötte az ember.

Gyűlölte, ha felidéződött ez az emlék. Nem is igazán tudta, mi volt a legrosszabb: az, amikor a jeges víz alá merült, vagy az, amikor Mrs. Hurley odafordult hozzá és azt mondta: „eltávozott”? Vagy az, amikor a bánatos arcú, rettegő tekintetű gyerekeit kellett látnia?

Ajkához emelte a poharat, kiitta az utolsó néhány cseppet is. A legrosszabb egészen biztosan az volt, amikor a gyerekeivel szembe kellett néznie. Azt mondta nekik, hogy nem hagyja el őket, és nem is hagyta el… nem is tudná elhagyni őket; de az egyszerű jelenlét nem volt elég. Többre van szükségük. Olyan valakire van szükségük, aki tudja, hogyan kell szülőnek lenni, aki tudja, hogyan kell velük beszélni, aki megérti, tanítja és neveli őket.

És mivel másik apát nemigen szerezhet nekik, úgy gondolta, ideje elgondolkodnia azon, hogy másik anyát keressen nekik. De ez persze még túl korai. Senkit sem vehet feleségül, míg le nem telik a hivatalos gyászidő. Ám ez nem jelenti azt, hogy nem kereshet senkit. Felsóhajtott, a karosszékben hirtelen magába roskadt. Feleségre van szüksége. Szinte mindegy, milyen feleségre. Nem érdekli, milyen a nő külseje. Nem érdekli, van-e pénze. Nem érdekli, tud-e fejszámolni, lovagolni vagy beszél-e franciául.

Csak vidám nő legyen. Boldog.

Ez olyan sok, ami egy feleségtől elvárható? Naponta legalább egy mosoly. Esetleg egy kis csilingelő nevetés?

És szeresse az ikreket. Vagy legalábbis olyan jól játssza, hogy szereti őket, hogy ne vegyék észre a különbséget. Ez nem nagy elvárás egy feleségtől, ugye?

– Sir Phillip?

Phillip felnézett; átkozta magát, hogy résnyire nyitva hagyta dolgozószobájának ajtaját. Titkára, Miles Carter dugta be a fejét.

– Mi az?

– Levél, uram – közölte Miles, azzal közelebb ment és átadta a borítékot. – Londonból.

Phillip lenézett a borítékra. Homloka ráncba szaladt a nyilvánvalóan női kézírás láttán. Kurta bólintással elküldte Milest, aztán fogta a levélnyitó kést és a viaszpecsét alá csúsztatta. Egyetlen papírlap esett ki. Phillip ujjai közt dörzsölgette. Jó minőség. Drága papír. Nehéz, merített papír. Egyértelmű, hogy a feladó nem spórolt a bérmentesítési költséggel.

Aztán megfordította a papírt és elolvasta az írást:

Bruton Street 5.

London

Sir Phillip Crane részére

Kérem, fogadja őszinte részvétemet, hitvese, az én kedves Marina kuzinom halála miatt. Bár hosszú évek teltek el azóta, hogy legutóbb találkoztam vele, kedves emlékeim között őrzöm ezt a találkozást. Halála mélyen elszomorított.

Kérem, ne tétovázzon megírni, ha tehetek bármit, amivel csillapíthatom fájdalmát ebben a nehéz időszakban.

Üdvözlettel:

Miss Eloise Bridgerton

Phillip a szemét dörzsölte. Bridgerton… Bridgerton. Vajon Marinának voltak Bridgerton rokonai? Nyilvánvalóan, ha az egyikük levelet küld.

Felsóhajtott. Maga is meglepődött, hogy tollért, papírért nyúlt. Sok részvétnyilvánító levelet kapott Marina halála óta. Úgy tűnt, barátai és rokonai el is feledkeztek róla, miután férjhez ment. Phillip úgy érezte, nem kéne ezen háborognia, meglepődnie sem. Marina alig hagyta el a hálószobáját; könnyű elfelejteni valakit, akivel szinte sosem találkoznak.

Miss Bridgerton választ érdemel. Akár csak udvariasság, akár nem (és Phillip nem volt egészen biztos abban, hogy teljes mértékben tisztában van a feleség elhalálozása esetén esedékes teendőkkel), mégis helyesnek tűnt erre a levélre válaszolni.

Ezért fáradt sóhajjal a papírra illesztette a tollat.

1. fejezet

1824. május

Valahol London és Gloucestershire között, út közben, éjszaka.

Kedves Miss Bridgerton!

Köszönöm kedves levelét, melyben a feleségem halála feletti gyászban vigasztalt. Nagy figyelmesség volt öntől, hogy időt szakított egy emberre, akivel sosem találkozott. Hálám jeléül kérem, fogadja el ezt a lepréselt virágot. Csak egy közönséges piros mécsvirág (Silene dioica), de itt Gloucestershire-ben ettől ragyognak a mezők, és úgy tűnik, idén korán kinyílt.

Ez volt Marina kedvenc vadvirága.

Tisztelettel:

Sir Phillip Crane

Eloise Bridgerton kisimította ölében a többször elolvasott levél ívpapírját. Nem sok fény volt már, alig lehetett látni a szavakat, bár telihold világított be a kocsi ablakán. Ez azonban nem számított. A levél minden szavát emlékezetébe véste; a finom lepréselt virágot, melynek szirmai inkább rózsaszínek, mint vörösek voltak és biztonságban őrizte egy bátyja könyvtárából elcsent könyv lapjai között.

Nem lepődött meg nagyon, amikor Sir Philliptől válasz érkezett. A jó modor ennyit mindenkitől megkívánt, bár Eloise édesanyja, a jó modor legnagyobb tudója azt mondta, hogy Eloise kissé túl komolyan veszi a levelezését.

Természetesen teljesen megszokott volt, hogy az Eloise társadalmi rangjában álló hölgyek hetente több órát töltöttek levélírással, de Eloise már régen elkötelezte magát, hogy minden nap ennyi időt szán erre. Szeretett leveleket írni, különösen olyan embereknek, akiket már évek óta nem látott (élvezte elképzelni, mennyire meglepődnek, amikor kinyitják a borítékot), ezért szinte minden születésnapon, halálhírkor, gratulálni méltó eseménykor és együttérzés nyilvánítások alkalmával tollat ragadott.

Nem volt egészen biztos abban, miért küldözgeti ezen üzeneteit, csak abban, hogy sok időt töltött az akkoriban nem Londonban élő testvéreinek való levélírással, és nagyon könnyűnek tűnt üzenetet küldeni távoli rokonoknak, és jól érezte magát a szekreterénél.

És bár mindenki küldött néhány sort válaszul – hiszen Eloise a Bridgerton család tagja, és egy Bridgertont senki nem akart megsérteni –, soha senki nem küldött ajándékot… még olyan csekélységet sem, mint egy lepréselt virág.

Eloise behunyta szemét és elképzelte a finom rózsaszín szirmokat. Nehéz volt elképzelni, hogy egy férfi kézbe vesz egy ilyen törékeny virágot. Négy bátyja magas, erős, széles vállú, nagy kezű férfi; ők nyilván egy szempillantás alatt akaratlanul is felmorzsolták volna szegény növényt.

Felkeltette érdeklődését Sir Phillip válasza, különösen az, hogy a virág latin nevét is leírta és rögtön választ fogalmazott neki.

Kedves Sir Phillip!

Nagyon köszönöm a gyönyörű préselt virágot. Nagyon kellemes meglepetés volt, amikor kilebegett a borítékból. És milyen drága emlék a kedves Marináról!

Nem lehetett nem észrevennem, hogy ön ismeri a virág latin nevét. Tán botanikus?

Üdvözlettel:

Miss Eloise Bridgerton

Alattomos dolog volt kérdéssel befejezni a levelet. Így szegény Sir Phillip kénytelen lesz válaszolni rá.

És Sir Phillip ebben nem is okozott csalódást neki. Alig tíz nap telt el, és Eloise kézhez kapta a választ.

Kedves Miss Bridgerton!

Valóban botanikus vagyok, Cambridge-ben tanultam, bár jelenleg nem kötődöm egyetlen egyetemhez vagy tudományos társasághoz sem. Itt, Romney Hallban, saját üvegházamban kísérletezek.

Önt is érdekli a tudomány?

Volt valami nagyon izgalmas ebben a levelezésben. Talán egyszerűen az, hogy van valaki, aki nincs vele rokoni kapcsolatban, mégis hajlandó írásos párbeszédet folytatni vele. Akárhogy is, azonnal válaszolt.

Kedves Sir Phillip!

Jaj, dehogy! Úgy értem, attól tartok nem vagyok tudományos elme, bár számolni elég jól tudok. Inkább a humán stúdiumok érdekelnek; bizonyára észlelte, hogy nagyon szeretek leveleket írni.

Barátsággal:

Eloise Bridgerton

Eloise kissé bizonytalan volt abban, hogy ilyen bizalmas üdvözléssel zárja levelét, de úgy határozott, ha már szándékosan eltér a normától, inkább a merészség felé hajlik. Sir Phillip nyilvánvalóan hozzá hasonlóan élvezi a levelezést. Ha nem így lenne, talán nem kérdéssel fejezte volna be levelét.

A válasz két hét múlva érkezett meg.

Kedves Miss Bridgerton!

Ez is a barátság egy formája, ugye? Bevallom, eléggé elszigetelten élek itt vidéken, és ha az emberrel nem néz szembe mosolygós arc a reggelizőasztalnál, legalább baráti leveleket kapjon, nemde bár?

Újabb virágot küldök önnek. Ez egy Geranium pratense, közismertebb nevén mezei gólyaorr.

Nagy tisztelettel:

Phillip Crane

Eloise nagyon jól emlékezett erre a napra. Hálószobájában ült, karosszékben az ablak mellett, és nézte a gondosan lepréselt lila virágot. Szinte egy örökkévalósának tűnő hosszan nézte. Vajon a férfi udvarolni akar neki? Levélben?

Aztán egy nap a többitől nagyon eltérő üzenetet kapott.

Kedves Miss Bridgerton!

Elég hosszú ideje levelezünk és bár személyesen sosem találkoztunk, nem mutattak be minket hivatalosan egymásnak, úgy érzem, jól ismerem önt. Remélem, ön is így érez.

Kérem, bocsásson meg, ha túl merész vagyok, de azért írok, hogy meghívjam, látogasson meg engem Romney Hallban. Remélem, megfelelő idő elteltével úgy találjuk, hogy egymáshoz illünk, akkor, ha feleségül kérem, talán igent mond nekem.

Természetesen megfelelő gardedám áll rendelkezésére. Ha elfogadja meghívásomat, azonnal intézkedem és Romney Hallba hozatom megözvegyült nagynénémet.

Remélem, megfontolja ajánlatomat.

Szeretettel,

Phillip Crane

Eloise ezt a levelet azonnal a fiókba rejtette. Képtelen volt megfontolni a kérdést. Ez a férfi feleségül akar venni valakit, akit nem ismer?

Ez nem egészen igaz. Hiszen ismerték egymást. Egyévnyi levelezéssel többet mondtak egymásnak, mint sok férj és feleség házasságuk teljes ideje alatt.

De mégis. Hiszen sosem találkoztak személyesen.

Eloise visszagondolt arra a sok házassági ajánlatra, amiket az évek folyamán visszautasított. Mennyit is? Legalább hatot. Nem is mindegyik kérőjére emlékezett. A visszautasításnak nem volt más oka, csak az, hogy a kérők nem voltak… Egyik sem volt az Igazi.

Ez olyan nagy igény?

Fejét ingatta. Tudta, hogy ez nagyon elkényeztetett-lányosan hangzik. Nem, nem „a” tökéletes férjre van szüksége. Csak valakire, aki számára tökéletes.

Pontosan, tudta, miket beszélnek róla a társasági matrónák. Hogy túl nagyok az igényei, és ez rosszabb, mint ha buta lenne. Azt mondták, a végén még vénkisasszony marad… illetve már nem is ezt mondják, hanem azt, hogy vénkisasszony maradt. Az ember lánya nem érheti meg hajadonon a huszonnyolcadik életévét úgy, hogy ezt ne suttognák a háta mögött.

Vagy ne mondanák egyenesen a szemébe. Mintha arcul csapnák ezzel.

De az egészben az volt a mulatságos, hogy Eloise egyáltalán nem bánta helyzetét. Legalábbis mostanáig.

Eddig eszébe sem jutott, hogy tényleg vénlány maradhat, és meglehetősen élvezte kialakult életvitelét. Csodálatos családban élt, az ábécé betűinek sorrendjében elnevezett fivérei, nővére, húgai körében. Összesen heten voltak testvérek. Három idősebb és három fiatalabb közt ő volt a középső. Anyja elbűvölő és már azért sem nyaggatja, hogy menjen végre férjhez.

Eloise-nak még mindig prominens helye volt a társaságban, a Bridgerton család tagjait mindenki szerette és tisztelte (időnként féltek is tőlük), és Eloise vidám, ellenállhatatlan személyisége miatt vénlánykorúság ide vagy oda, mindenki kereste a társaságát.

Ám az utóbbi időben…

Felsóhajtott; hirtelen huszonnyolc évesnél sokkal idősebbnek érezte magát. Az utóbbi időben nem érezte magát olyan vidámnak. Az utóbbi időben kezdte úgy gondolni, hogy a hóbortos matrónáknak mégis igazuk van és nem fog magának férjet találni. Talán tényleg túlságosan válogatós, túlságosan eltökélt, hogy bátyjai és nővére példáját követi, akik igazi szenvedélyes szerelmet találtak házastársukban (akkor is, ha ez a szenvedélyes nagy szerelem nem egészen a kapcsolat kezdeteitől volt jelen).

Lehet, hogy a kölcsönös tiszteleten és szereteten alapuló házasság jobb, mint a semmi. De nehéz volt ezekről az érzésekről valakivel beszélni. Anyja oly sok évig sürgette, hogy találjon végre férjet magának; Eloise nagyon szerette, de nehéz lett volna megalázkodni és beismerni, hogy igaza volt, szót kellett volna fogadni neki. Bátyjaitól sem remélt támogatást. Legidősebb bátyja, Anthony valószínűleg személyes feladatának tekintette volna, hogy megfelelő férjet válasszon neki, és szegény embert a házasság igájába kényszerítse.

Benedict túlságosan álmodozó volt, ráadásul szinte alig jött le Londonba, inkább a vidék csendjét szerette. Ami Colint illeti… ez teljesen más történet, külön fejezetet érdemel.

Eloise úgy érezte, Daphne nővérével beszélhetne a dologról, de valahányszor elment hozzá látogatóba, Daphne mindig olyan átkozottul boldog volt, olyan áldott szerelemben élt férjével, úgy gyönyörködött négy gyermekében, hogy ezt a témát felvetni sem lehetett neki. Hogyan adhat egy teljesen kiegyensúlyozott nő tanácsot valakinek, aki Eloise helyzetében van? Francesca pedig a világ másik végén, Skóciában él. Ráadásul Eloise úgy érezte, nem lenne tisztességes, ha ostoba gondjaival terhelné. Hiszen az ég szerelmére, Francesca huszonhárom évesen megözvegyült! Eloise félelmei és aggodalmai az övéihez képest szörnyen csekélynek tűntek.

És talán ezért vált oly bűnös élvezetté Sir Phillippel folytatott levelezése. A Bridgerton család nagy és harsány família. Szinte lehetetlen bármit titokban tartani, különösen a lányok előtt; a legfiatalabb, Hyacinth olyan kíváncsi, hogy a Napóleon elleni háborút fele annyi idő alatt meg lehetett volna nyerni, ha őfelségének eszébe jutott volna Hyacinth Bridgertont kémként bevetni az ellenség ellen.

Sir Phillip a maga furcsa módján az övé volt. Soha nem kellett megosztania senkivel. Az övé. Csinos paksamétában, lila szalaggal átkötve az íróasztal fiókjának kellős közepén, levélpapír és írószerszámok között, melyekkel leveleit írta.

Sir Phillip az ő titka. Csak az övé.

És mivel személyesen sosem találkoztak, Eloise lelki szemei előtt alakította ki magában a férfi képét; a levelek alkották a csontvázat, saját képzelete szerint egészítette ki emberi alakká. Ha van tökéletes férfi, a képzeletében életre kelt Sir Phillip Crane. És most Sir Phillip találkozni akar vele? Találkozni? Vajon megőrült? Elrontani a tökéletes udvarlást?! Ám ekkor megtörtént az, amit addig mindenki lehetetlennek gondolt. Eloise barátnője, Penelope Featherington, akivel évekig a lehető legszorosabb, bizalmas kapcsolatban volt, férjhez ment. Sőt, Colin Bridgertonhoz, vagyis az ő bátyjához ment férjhez!

Eloise akkor sem lepődött volna meg jobban, ha a hold leesett volna az égről, egyenesen az ő hátsó kertjükbe.

Nagyon örült Penelope boldogságának. Igazán örült. És Colin boldogsága is örömmel töltötte el. Talán az egész világon őket kedvelte a legjobban és nagyon lelkes volt, hogy végre megtalálták a boldogságot. Náluk jobban talán senki nem érdemelte meg.

De ez nem jelentette azt, hogy házasságuk nem hagyott nagy űrt az ő életében.

Amikor vénkisasszonyi életét fontolgatta, és igyekezett meggyőzni magát, hogy ezt akarja, férfi nélkül akar élni, és elképzelte, milyen lesz így az élet, mindig ott volt a képben Penelope; úgy tervezte, ketten, együtt maradnak vénkisasszonyok. Elfogadható, majdhogynem bátor dolog volt huszonnyolc évesen hajadonnak lenni, amíg Penelope is huszonnyolc éves hajadon volt. Nem mintha nem akarta volna, hogy Penelope férjet találjon magának; csakhogy ez soha a legkevésbé sem tűnt valószínűnek. Eloise tudta, hogy Penelope csodálatos lány, kedves, okos és szellemes, de a társaságbeli úriemberek ezt mintha sosem vették volna észre. A társaságban töltött oly sok – összesen tizenegy – év alatt Penelope egyetlen házassági ajánlatot sem kapott. Soha senki, a legfelszínesebb érdeklődést sem mutatta iránta.

Eloise a maga módján arra számított, hogy Penelope ott marad, ahol van, és az marad, aki volt, legfőképpen Eloise legjobb barátnője. Társa a vénkisasszonyságban.

És az egészben az volt a legrosszabb – ami miatt Eloise-t bűntudat mardosta –, hogy soha nem gondolt bele, mit érzett volna Penelope, ha esetleg ő ment volna férjhez előbb, amit, az igazat megvallva titkon mindig is remélt.

De most Penelope boldogan él Colinnal és Eloise belátta, hogy házasságban élni nagyszerű dolog. És egyedül volt. Egyedül a zsúfolt London kellős közepén, nagy, szerető családban.

Nehéz elképzelni ennél nagyobb magányt.

És hirtelen jött Sir Phillip merész kezdeményezése… A levelet mélyen a levélkötegbe rejtette, az íróasztal középső fiókjába, az újonnan vásárolt acélkazettába zárva, csak azért, hogy ne fogja el a kísértés, naponta vagy hatszor átolvasni. … Nos, ez már izgalmasabbnak tűnt.

Őszintén szólva napról napra izgalmasabbnak tűnt a kezdeményezés. Eloise egyre nyugtalanabb lett, egyre elégedetlenebb a sorsával, amit – be kellett ismernie – ő választott magának.

Ezért egy napon, miután elment meglátogatni Penelope-t, de a komornyik közölte, hogy Mr. és Mrs. Bridgerton éppen nincs abban a helyzetben, hogy látogatókat fogadjon (mindezt olyan hangon, amiből még Eloise is tudta, mit jelent ez), döntésre jutott. Ideje volt, hogy saját kezébe vegye élete alakítását, ő határozza meg sorsát, és ne csak bálról bálra járjon abban a reményben, hogy egyszer csak elébe toppan a tökéletes férfi, az igazi, annak ellenére, hogy új férfiember nem bukkant fel Londonban, és miután egy teljes évtized eltelt első bálja óta, találkozott már mindenkivel, aki korban és nemben hozzá illene.

Azt mondogatta magában, hogy ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy feleségül kell mennie Sir Philliphez; egyszerűen megvizsgálja azt, ami kitűnő lehetőségnek ígérkezik az életében. Ha nem illenek egymáshoz, nem muszáj összeházasodniuk; hiszen ő nem ígért semmit a férfinek.

De ha Eloise-ra jellemző volt valami, az biztosan, hogy ha egyszer valamit elhatározott, gyorsan meg is valósította. Nem, nem, jegyezte meg (legalábbis az ő vélekedése szerint) meglehetősen lenyűgöző őszinteséggel, két jellegzetesség színezi minden cselekedetét: szeret gyorsan cselekedni és kitartó. Penelope egyszer azt mondta róla, hogy olyan, mint a kutya, ami csontot kapott.

És Penelope nem tréfált.

Amint Eloise megragadott valami elképzelést, a Bridgerton család teljes ereje sem tudta eltéríteni kitűzött céljától. (Márpedig a Bridgerton család tényleg erőteljes hatást képes kifejteni.) Talán egyszerű véletlen szerencse volt, hogy Eloise céljai és a család céljai addig sosem kerültek összeütközésbe, legalábbis fontos kérdésekben sosem.

Eloise tudta, sosem támogatnák, hogy vakon nekivágjon a vidéknek és találkozzon egy férfival, akit nem ismer. Anthony valószínűleg azzal a követeléssel állt volna elő, hogy Sir Phillip jöjjön Londonba és találkozzon az egész családdal, és Eloise el sem tudott volna képzelni olyan jelenetet, ami nagyobb valószínűséggel űzne el bármilyen reménybeli kérőt. Azok, akik eddig a kegyeit keresték, legalább ismerték a londoni társaságot és tudták, mire vállalkoznak; szegény Sir Phillip azonban, aki – saját levélbeli bevallása szerint – diákkora óta be sem tette a lábát Londonba, és sosem vett részt a társasági szezon eseményein, csapdában érezhetné magát.

Így az egyetlen lehetőség az maradt, hogy Gloucestershire-be utazik, és miután ezt néhány napig fontolgatta, arra a következtetésre jutott, hogy ezt mindenképpen titokban kell megejtenie. Ha a családja tudomást szerez tervéről, minden bizonnyal megtiltják, hogy elutazzon.

Eloise azonban méltó ellenfél, és a végén ő kerekedhet felül, de hosszú és fájdalmas csata lesz. Nem is beszélve arról, hogy ha a témában tartott akár hosszas, akár nem hosszas vita után mégis elengednék, legalább két családtagot küldenének vele, hogy elkísérjék és vigyázzanak rá.

Eloise megborzongott. Ez a két családtag minden bizonnyal az anyja és Hyacinth lenne.

Szentséges isten! Senki nem eshet szerelembe, ha ők ketten a közelben vannak! Sőt, tartós baráti viszony sem szövődhet, ami Eloise reményei szerint létrejöhet ebből a látogatásból.

Úgy határozott, hogy nővére, Daphne bálja alatt szökik el. Nagy esemény lesz, sok vendég, és éppen elég zaj és kavarodás ahhoz, hogy legalább hat óráig, sőt talán tovább se tűnjön fel senkinek, hogy nincs jelen a bálban. Anyja mindig azon volt, hogy pontosan – sőt, korán – érkezzenek, ha valamelyik családtagjuk adott társasági estélyt, így legkésőbb nyolckor Daphne és férje házában lesznek. Ha korán elszökik és a bál legalább hajnalig tart… nos, akkor már majdnem hajnal lesz, mire valaki észreveszi, hogy elment és addigra már félúton lesz Gloucestershire felé.

De ha félúton nem is, elég messze ahhoz, hogy ne lehessen könnyen a nyomára akadni.

Az egész szinte félelmetesen könnyűnek bizonyult. Az egész család figyelmét elvonta valami bejelentés, amire Colin készült, és Eloise-nak csak annyit kellett tennie, hogy a hölgyek helyiségébe vonulással kimenti magát és kioson, aztán hazamegy, ahol a hátsó kertben elrejtette az utazótáskákat. Onnan csak egy rövid sétát kellett tennie a sarokig, ahol az előre rendelt bérkocsi várakozott.

Szent ég, ha tudta volna, hogy ilyen egyszerű egyedül boldogulni a világban, már évekkel ezelőtt megtette volna!

És most itt van, Gloucestershire felé, sorsa felé gördül vele a kocsi, és Eloise úgy gondolta – illetve remélte, bár nem is igazán tudta, gondolja vagy reméli –, hogy jó döntést hozott, amikor útra kelt. Táskáiban csak néhány váltás ruha volt és pár levél, amit egy olyan férfi írt neki, akivel sosem találkozott.

Egy férfi, akit reménye szerint szeretni tud.

Ez rettenetesen izgalmas.

Ez rettenetes.

Lehet, jegyezte meg magában, ez a legnagyobb meggondolatlanság, amire életében vetemedett és el kellett ismernie, hogy életében hozott már néhány ostoba döntést.

Az is lehet, hogy ez az egyetlen esélye a boldogságra.

Eloise elkomorult. Kezd eluralkodni a fantáziája. Ez rossz jel. Olyan gyakorlatiassággal és következetességgel kell viszonyulnia ehhez a kalandhoz, amivel mindig is próbálta meghozni a döntéseit. Még nincs késő visszafordulni. Hiszen valójában mit is tud erről a férfiról? Egyévnyi levelezés során elég sokat mesélt magáról.

Harmincéves, nála két évvel idősebb.

Cambridge-ben tanult, botanikát.

Nyolc évig volt unokanővére, Marina férje, ami azt jelenti, hogy huszonegy évesen nősült.

Barna haja van.

Egyetlen foga sem hiányzik.

Báró.

Gloucestershire-ben, Tetbury közelében, Romney Hallban él. A kastélyt a tizennyolcadik században építették.

Szeret tudományos traktátusokat és verseket olvasni, de a regényeket nem, a filozófiai műveket pedig még kevésbé kedveli.

Szereti az esőt.

Kedvenc színe a zöld.

Sosem járt külföldön.

Nem szereti a halat.

Eloise ideges nevetésben tört ki. Nem szereti a halat? Ennyit tud róla?

– Ez nyilván elegendő alap a házasságra – dünnyögte magában, és igyekezett tudomást sem venni a hangjába lopózó félelemről. És a férfi mit tud róla? Mi vezethette arra, hogy feleségül kérjen egy teljesen idegen nőt?

Próbálta felidézni, mit írt neki sok-sok levelében.

Huszonnyolc éves.

Barna haja van (ami azt illeti, gesztenyebarna), és egy foga sem hiányzik.

Szeme szürke.

Nagy és szerető családja van. A bátyja vikomt.

Még kicsi volt, amikor apja meghalt, egy ártatlan méhcsípés okozta halálát.

Hajlamos sokat beszélni. (Szent ég, tényleg képes volt ezt leírni?)

Szeret verseket és regényeket olvasni, de tudományos traktátusokat és filozófiai műveket egyáltalán nem.

Egyszer járt Skóciában, de számára ebben ki is merült az utazgatás.

Kedvenc színe a lila.

Nem szereti a birkahúst, és kifejezetten utálja a véres hurkát.

Újabb ideges nevetés hagyta el ajkát. De így legalább semmivel sem különb egyik a másiknál, gondolta némi gúnnyal. Kinézett a kocsi ablakán, mintha abból valahogy megtudhatná, hol járnak a Londonból Tetburybe vezető úton.

Homlokát ráncolva nézett le az ölében tartott papírra, aztán újra összehajtotta Sir Phillip levelét. Visszacsúsztatta a szalaggal átkötött paksamétába, amit retiküljében tartott, aztán ujjaival idegesen dobolt combján.

Volt oka idegesnek lenni.

Hiszen maga mögött hagyta otthonát, és mindent, ami ismerős volt.

Úton van Anglia másik végébe és senki nem tud róla.

Senki.

Még Sir Phillip sem.

Mivel annyira sietett elhagyni Londont, hogy elhanyagolta azt az apróságot, hogy levelezőtársát érkezéséről értesítse. Nem felejtette el; inkább, mondhatni… addig halogatta a feladatot, míg túl késő lett.

Ha értesítette volna, kénytelen lett volna elkötelezni magát az utazás mellett. Így még mindig van esélye bármelyik pillanatban visszafordulni. Azt mondogatta magában, hogy szereti, ha választási lehetősége van, ha különböző lehetségességek közül ő dönthet, ám az igazság az volt, hogy egyszerűen megrémült és attól tartott, hogy teljesen elveszti bátorságát. Ráadásul Sir Phillip kérte, hogy találkozzanak. Nyilván örül, hogy meglátogatja, ugye?

Sir Phillip felkelt az ágyból és elhúzta a drapériákat hálókamrájában. Tökéletes fény, ragyogó napsütés. Megint.

Tökéletes.

Öltözőszobájába botorkált, hogy ruhát keressen magának. Régen elbocsátotta a személyzetet, akik ezeket a feladatokat el szokták látni. Nem tudta megmagyarázni miért, de Marina halála után nem akarta, hogy reggelenként bárki is benyomuljon a hálószobájába, szétrántsa a függönyöket és kiválassza aznapi ruháit.

Elbocsátotta Miles Cartert is, aki Marina halála után nagyon barátságos akart lenni vele. A fiatalember azonban valahogy még rosszabb érzést keltett benne ezzel, ezért hathavi fizetéssel és kitűnő ajánlólevéllel útjára bocsátotta.

Marinával töltött házassága alatt folyamatosan arra vágyott, hogy beszélgethessen valakivel, mert felesége oly gyakran nem volt abban az állapotban, hogy szólni lehessen hozzá. De most, hogy meghalt, egyedül akart lenni, nem kereste senki társaságát.

Úgy vélte, valahogy utalhatott erre a titokzatos Eloise Bridgertonnak írt számos levele valamelyikében, mert miután több mint egy hónapja elküldte a nem-házasság-de-talán-valami-ami-ahhoz-vezethet tartalmú meghívólevelét, semmi válasz nem érkezett, ami különösen azért meglepő, mert Eloise Bridgerton addig mindig kedves fürgeséggel sietett válaszolni.

Elkomorult. A titokzatos Eloise Bridgerton nem is olyan titokzatos. Leveleiből nagyon nyíltnak és becsületesnek, határozottan derűs egyéniségnek tűnt, és ha már erről van szó, mostanában már ezt tartotta a feleség legfontosabb tulajdonságának.

Olyan inget rángatott magára, amiben dolgozni szokott. Úgy tervezte, hogy a nap nagy részét az üvegházban tölti, könyékig koszban. Meglehetősen csalódott volt, hogy Miss Bridgerton nyilvánvalóan valamiféle zavart elméjű alaknak tartja, akit mindenképpen kerülni kell. Pedig a hölgy tökéletes megoldásnak tűnt gondjaira. Nagyon szeretett volna pótanyát Amandának és Olivernek, de a két gyerek annyira kezelhetetlenné vált, hogy elképzelhetetlennek tartotta, akadna nő, aki hajlandó lenne vele a házasság szentségében élni és ezzel egy életre (vagy legalábbis nagykorúságukig) elkötelezni magát a két kis ördög mellett.

Miss Bridgerton azonban huszonnyolc éves, nyilvánvalóan vénkisasszony. És már több mint egy éve levelezésben áll egy teljesen idegen férfival. Nyilván már eléggé kétségbe lehet esve, hogy vénkisasszony marad. Hát nem értékelné, hogy férjet találhat magának? Ő otthont tudna adni neki, vagyonos ember és csak harmincéves. Vágyhat-e ennél többre egy nő?

Bosszús, sőt, mondhatni meglehetősen szalonképtelen kifejezéseket mormogott, miközben lábát a nadrágba csúsztatta. A hölgy nyilván többre vágyik, különben lett volna benne annyi udvariasság, hogy legalább elutasító levelet írjon.

BANG!

Phillip a mennyezetre nézett és elkomorult. Romney Hall régi, masszív épület volt, vagyis ha a mennyezeten valami dübörög, az azt jelenti, hogy a gyerekek valami nagyon nagy tárgyat ejtettek le (lökdösnek? görgetnek?).

BANG!

Összerezzent. Ez a hang az előzőnél is hangosabb volt. A nörsz azonban ott van fent, és mindig jobban tudott bánni velük, mint ő. Ha egy percen belül fel tudja húzni a csizmáját, kiérhet a házból, mielőtt a gyerekek nagyobb kárt tennének, vagyis úgy tehet, mintha semmi sem történt volna.

Csizmájáért nyúlt. Igen, kitűnő gondolat. Hallótávolságon kívül nem is gondol arra, mi történik odafönt. Öltözékének többi darabját lenyűgöző gyorsasággal kapkodta magára, aztán kilépett a hallba és gyors léptekkel a lépcső felé indult.

– Sir Phillip! Sir Phillip!

A fenébe! A komornyik szólította. Phillip úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– Sir Phillip!

– A fenébe! – mormogta a ház ura.

Ezt a hangos kiáltást már semmiképpen nem hagyhatta figyelmen kívül, ha nem akarta, hogy a személyzet sajnálkozva nyüzsögjön körülötte, joggal feltételezve, hogy megsüketült.

– Mi az, Gunning? – kérdezte és lassan megfordult.

– Sir Phillip – szólt Gunning köhécselve. – Látogató érkezett.

– Látogató érkezett? – kérdezett vissza ugyanazokkal a szavakkal Phillip. – Ez volt a forrása…

– …annak a zajnak? – egészítette ki a mondatot segítőkészen Gunning.

– Igen.

– Nem – felelte a komornyik köhécselve. – A zajt nyilván a gyermekei okozták, uram.

– Értem – mormogta Phillip. – Mily ostoba is vagyok, hogy mást feltételeztem!

– Nem hiszem, hogy bármit is összetörtek volna, uram.

– Micsoda megkönnyebbülés és változatosság!

– Valóban, uram, de mint mondtam, látogató érkezett.

Sir Phillip felmordult. Ki a fene jön ilyen korán reggel? Még rendes társasági vizitaidőben sem szoktak látogatók érkezni a házhoz. Gunning mosolyogni próbált, de arcizmai furcsán engedetlenül rándultak a mosolyba; láthatóan kijött a gyakorlatból.

– Emlékszik uram, hogy régebben jöttek látogatók a házhoz?

Ez a baj az olyan komornyikkal, aki a ház urának születése előttől a családnál dolgozik. Tökélyre vitték az udvariasan gúnyos megjegyzések alkalmazását.

– Ki jött?

– Nem tudok biztosat a látogató kilétét illetően, uram.

– Hogyhogy nem tud biztosat a látogató kilétét illetően? – kérdezte Phillip hitetlenkedve.

– Úgy, hogy nem kérdeztem, uram.

– Jól emlékszem, hogy ez a komornyikok feladatai közé tartozik?

– A látogató neve iránt érdeklődni, uram?

– Igen – mordult Phillip és azon tűnődött, vajon Gunning azt akarja-e kipróbálni, mennyire vörösödik el munkaadója arca, mielőtt megüti a guta és eszméletét vesztve terül el a padlón.

– Úgy gondoltam, ezt a kérdést meghagyom önnek, uram.

– Úgy gondolta, meghagyja nekem ezt a kérdést – ismételte Phillip némiképp átfogalmazva a komornyik szavait. Rájött, hogy kérdeznie teljesen felesleges.

– Igen, uram. Hiszen a hölgy önnel szeretne beszélni.

– Minden eddigi látogatónk velem szeretett volna beszélni, és eddig nem érezte akadályoztatva magát, hogy megkérdezze a nevüket.

– Ami azt illeti, uram…

– Egészen biztos vagyok benne… – próbált a komornyik szavába vágni Phillip.

– …ide nem szoktak látogatók jönni – fejezte be a mondatot Gunning. Nyilvánvalóan ő nyerte a szócsatát.

Phillip szóra nyitotta száját, hogy rámutasson, igenis szoktak látogatók érkezni a házhoz, hiszen most is vár odalent valaki, de rájött, hogy igazából nincs értelme vitába szállni.

– Rendben – felelte igen ingerülten. – Lemegyek.

Gunning valósággal sugárzott az örömtől.

– Kitűnő döntés, uram.

Phillip döbbenten nézett komornyikjára.

– Gunning, maga beteg?

– Nem, uram. Miért kérdezi, uram?

Nem tűnt túl udvariasnak rámutatni, hogy a széles mosolytól Gunning ábrázata ló pofájához vált meglehetősen hasonlatossá, ezért Phillip nem tett megjegyzést.

– Semmi, semmi… – mormogta és elindult lefelé.

Látogató? Ki lehet az? Már közel egy éve nem érkezett látogató, amióta minden szomszéd letudta a kötelező részvétlátogatást. Sir Phillip úgy érezte, nem is igazán hibáztathatja őket azért, hogy nem nyitják rájuk az ajtót; a legutóbbi vendég látogatásakor Oliver és Amanda eperdzsemmel kente be a székeket.

Lady Winslet erős dührohamot kapott, melyet Phillip egészségtelennek tartott a hölgy élemedett korában.

Phillip az utolsó lépcsőfokra lépve, a hallba fordulva elkomorult. A látogató hölgy. Gunning hölgyet említett.

Ki az ördög…

Megtorpant; sőt, megtántorodott.

Mert a hallban álló hölgy fiatal volt, bájos, szép, és amikor felnézett és tekintetük találkozott, Sir Phillip olyan ragyogó, fájón gyönyörű szürke szempárt pillantott meg, amilyet még sosem látott.