Jordannak,
aki nem is annyira a barátom, mint inkább a nővérem

I. rész

Quand le chat n’est pas là, les souris dansent.
Nincs itthon a macska, cincognak az egerek.
Francia közmondás

1.

Egértanya

Nicholina

Vidítófű, mirtusz, nadragulya,

Viperaagyar, bagolynak szeme,

Cseppnyi flóra, csipetnyi fauna –

Jóra használod, vagy gonosz célra-e?

Barátok vére, ellenség vére,

Bemocskolt lélek, csillagtalan éj,

Szellemáramlás a feketeségbe,

Egymásba folyó sötét televény.

Ismerős a ráolvasás, ó, igen, nagyon is az. A kedvencünk. Gyakran engedi, hogy olvassuk. A grimoárt. Az oldalt. Az igét. Ujjunk követ minden tollvonást és minden megfakult betűt, igézettől bizsereg. Az igézettől, hogy sosem leszünk egyedül, s mi hiszünk neki. Hiszünk neki. Mert nem vagyunk egyedül – sosem vagyunk egyedül –, mert kisegerek tucatjai élnek más kisegerekkel, kisegerek légióival. Együtt ássák be magukat, nevelik a kölykeiket, a gyerekeiket, és meleg, száraz zugokat keresnek, bőséges táplálékkal és mágiával. Megtalálják a zugokat, ahol nincs betegség, nincs halál.

Ujjunk meggörbül a pergamenen, friss vájatot hasít.

Halál. Halál, halál, halál – barátunk és ellenségünk, aki végül eljön értünk, ez biztos, mint a… halál.

Eljön értünk, de nem értem.

Holtak ne emlékezzenek. Álmuktól óvakodj.

Tépjük a papirost, ízekre szaggatjuk. Dühödten, apró darabkákra. Szétszóródnak, mint pernye a havon. Mint az emlékek.

A kisegerek együtt ássák be magukat, igen – melegen és biztonságban tartják egymást –, de mikor egy poronty az alomból megbetegszik, a kisegerek szépen felfalják. Ó, igen. Felfalják, fel, fel, fel, hogy táplálja az anyát, a fészket. A legkisebb mindig beteges. Mindig csenevész. Felfaljuk a beteg kisegeret, és ő táplál minket.

Táplál minket.

A barátaira is rávetjük majd magunkat, a barátaira – megvető vicsorgást csal ki belőlem a szó, az üres ígéret –, és addig tápláljuk őket, amíg ki nem csattannak a gyásztól és bűntudattól, a kétségbeeséstől és félelemtől. Ahová csak megyünk, követnek. Azután őket is felfaljuk. S miután elvisszük a beteg kisegeret az anyjának a Le Blanc-kastélyba – ahol a teste elfonnyad, ahol kivérzik –, a lelke örökké velünk marad.

Táplál minket.

Sosem leszünk egyedül.

2.

L’Enchanteresse

Reid

Köd lopakodott a temetőbe. A sírkövek, melyeknek roskatag, ősi kőtábláiról az elemek rég letörölték a neveket, az égre meredeztek a szirt peremén, ahol megálltunk. Elnémult még az alant dagadozó tenger is. A pirkadat előtti kísérteties szürkeségben végre megértettem, mit jelent: néma, mint a sír.

Coco tétován megdörzsölte fáradt szemét, majd a ködből kibontakozó templom felé intett. Az apró faépítmény felé, melynek teteje félig beomlott, és ablakai mögül nem pislákolt fény.

– Elhagyatottnak tűnik.

– És ha mégsem az? – horkant fel fejcsóválva Beau, majd egy ásítás belefojtotta a szót. További beszéddel próbálta elütni. – Az ott egy templom, miközben a mi ábrázatunkkal van kiplakátozva egész Belterra. Még egy falusi pap is játszva felismer.

– Rendben. – Coco fáradt hangja kevésbé hallatszott harapósnak, mint szerette volna. – Akkor te aludj kint a kutyával.

Egyszerre fordultunk a minket követő kísérteties, fehér jószág felé. Cesarine után bukkant fel, mikor megállapodtunk abban, hogy az országút helyett a tengerparton haladunk. Mindannyian egy életre eleget láttunk a Szemek Erdejéből. A jószág napokon át követett minket, de sosem olyan közelről, hogy megérinthettük volna. Az óvatos és zavart matagot-k nem sokkal a megjelenése után felszívódtak. Vissza se tértek. Lehet, hogy egy nyughatatlan lélek volt maga a kutya is – egy újféle matagot. Vagy csupán egy rossz ómen. Lou talán ezért nem adott még neki nevet.

A teremtmény most is minket vizslatott – mintha egy fantom érintését éreztem volna az arcomon. Szorosabban markoltam Lou kezét.

– Egész éjjel caplattunk. Senki nem fog minket egy templomban keresni. Van olyan jó rejtekhely, mint bármely másik. Ha mégsem elhagyatott – címeztem a szavaimat Beau-nak, aki máris félbeszakított volna –, továbbállunk, mielőtt bárki meglátna. Rendben?

Lou széles mosollyal fordult Beau felé. Úgy vigyorgott, hogy megszámolhattam volna a fogait.

– Csak nem félsz?

Beau kétkedő pillantást vetett rá.

– Az alagutak után te is jobban tennéd.

Lou vigyora elhervadt, míg Coco szemmel láthatóan megdermedt, és elfordította a tekintetét. Megfeszült az én gerincem is. Lou nem szólt többet, csak eleresztette a kezem, hogy az ajtó felé induljon. Lenyomta a kilincset.

– Nincs bezárva.

Cocóval szó nélkül átléptük a küszöböt. Beau egy pillanattal később csatlakozott hozzánk az előtérben, hogy leplezetlen gyanakvással méregesse a sötét helyiséget. Vastag porréteg gyűlt a gyertyatartókra. A padlóra csepegett viasz száraz levelekkel és szétszórt törmelékekkel keveredett. Huzat süvített felénk az oltár irányából. Sós víz bűze. Az enyészeté.

– Micsoda elcseszett kísérteties hely… – suttogta Beau.

– Vigyázhatnál a nyelvedre – korholtam, miközben szétnéztem a templomban. Szívem összeszorult az omladozó padsorok láttán. A zsoltároskönyvek szétszóródott lapjai egy sarokba gyűlve penészedtek. –Valaha szent hely volt.

– Nem kísérteties. – Lou hangja visszhangot vert a némaságban. Mögöttem állt, és felnézett egy festett üvegablakra. Szent Magdaléna éteri arccal tekintett le ránk. Belterra legifjabb szentjét, Magdalénát azért tartotta nagyra az egyház, mert csodatévő gyűrűt ajándékozott egy férfinak. A gyűrű hatására az elhidegült felesége újra beleszeretett a férfiba, és még akkor sem tágított mellőle, mikor veszedelmes tengeri útra indult. Követte őt a hullámsírba is, csak hogy Magdaléna könnyei új életre keltsék. – Szellemek nem lakozhatnak megszentelt földön.

Beau összehúzta a szemöldökét.

– Ezt meg honnét tudod?

– Te miért nem tudod? – vágott vissza Lou.

– Pihennünk kell. – Átkaroltam Lou vállát, hogy egy közeli padsorhoz tereljem. A szokottnál is sápadtabbnak tűnt a szeme alatt húzódó sötét karikákkal, a napok óta tartó úttól szélfútta és kócos hajával. Ha nem tudta, hogy figyelem, nemegyszer egész testében összerándult, mintha valami betegséggel harcolna. Nem lepődtem meg rajta. Oly sok mindenen ment keresztül. Ahogy mi mindannyian. – A falusiak nemsokára felkelnek. A zaj csak idevonzza őket.

Coco letelepedett egy padra, behunyta a szemét és fejébe húzta kámzsáját. Kirekesztett minket.

– Valakinek azért őrködnie is kéne…

Már szóra nyitottam a szám, hogy önként jelentkezzek, de Lou megelőzött.

– Majd én.

– Nem – ráztam a fejem. Már nem is emlékeztem rá, hogy mikor aludt utoljára. Hidegnek és nyirkosnak éreztem a bőre tapintását. Ha valóban valami betegséggel küzd, akkor annál inkább ráfér a pihenés. – Aludj csak. Majd én őrködöm.

Érdes dorombolás tört fel a torka mélyéről, ahogy arcomra fektette kezét. Hüvelykje végigsimított az ajkamon, egy pillanatra elidőzött rajta. Akárcsak a tekintete.

– Szívesebben néznélek alvás közben. Mit látnék az álmaidban, vadász? Mit hallanék a…

– Én benézek a kamrába, hátha akad valami étel – motyogta Beau, ahogy elfurakodott mellettünk. A válla felett még vetett egy viszolygó pillantást Lou-ra. Megkordult a gyomrom, ahogy figyeltem a távozását. Nagyot nyeltem, és próbáltam elhessegetni az éhséget. A váratlan és kijózanító nyomást a mellkasomból. Gyengéden lefejtettem az arcomról Lou kezét, és leráztam magamról a kabátomat, hogy felé nyújtsam.

– Aludj egy kicsit, Lou. Majd napnyugtakor felkeltelek, és utána… – A szavak perzselték a torkom. – Utána folytathatjuk az utat.

A kastélyba.

Morgane-hez.

A biztos halálba.

Többé nem adok hangot a félelmeimnek.

Lou nyilvánvalóvá tette számomra, hogy a Le Blanc-kastélyhoz vonul, akár elkísérem, akár nem. Dacára minden tiltakozásomnak – dacára a figyelmeztetésemnek, hogy miért is kerestünk szövetségeseket, hogy miért is van rájuk akkora szükségünk –, kitartott amellett, hogy egyedül is elbánik Morgane-nel. Hallottad Claudot. Kitartott amellett, hogy ezúttal nem habozik. Többé nem árthat nekem. Kitartott amellett, hogy porig égeti ősei otthonát, valamennyi rokonával együtt. Majd építünk újat.

Új mit?, kérdeztem óvatosan.

Új mindent.

Még sosem láttam, hogy ilyen ádáz eltökéltséggel menetelt valami felé. Nem is. Megszállottan. Többnyire harcias fény csillogott a szemében – valami pokoli sóvárgás –, máskor meg kihunyt belőle minden világosság. Azok a napok viseltek meg igazán. Halott tekintettel meredt a világra, és nem vett tudomást se rólam, se a megnyugtatására tett félszeg kísérleteimről.

Talán csak egyvalaki nyugtathatta volna meg.

Ő pedig elment.

Most levont maga mellé a padba, és szinte szórakozottan cirógatta a nyakam. Hűvös érintésére borzongás szánkázott végig a gerincemen. Erőt vett rajtam a hirtelen vágy, hogy lerázzam magamról, de leküzdöttem. A némaság tömören és súlyosan ülte meg a templomot, leszámítva gyomrom korgását. Mostanra állandó társammá szegődött az éhség. Már nem is emlékeztem, mikor laktam jól utoljára. A Fortuna Színtársulattal? A Teknőben? A Toronyban? Coco légzése a szomszédos padsorban lassan egyenletessé vált. Erre a hangra összpontosítottam, a tetőgerendákra, bármire, csak ne kelljen Lou rideg érintésére figyelnem, vagy a kongó érzésre a mellkasomban.

Egy perccel később kiáltások harsantak, és kivágódott a hátsó helyiség ajtaja. Beau lőtt ki mögüle, és elszáguldott a szószék mellett.

– Ördög és pokol! – Ahogy talpra kászálódtam, vadul integetett a kijárat felé. – Mennünk kell! Mármint most, azonnal, mielőtt…

– Megállj! – Egy papi öltözéket viselő görnyedt ember rontott a szentélybe, fakanállal a kezében, amiről sárga zsírcseppek peregtek alá. Nagyon úgy festett, hogy Beau megzavarta a reggeli étkezését. A zöldségpettyek a férfi gondozatlan és szinte egész arcát elfedő ősz szakállán megerősítették gyanúmat. – Azt mondtam, gyere vissza…

Hirtelen megtorpant és megdermedt, amikor meglátott minket. Ösztönösen elfordultam, hogy az árnyak közé rejtsem az arcom. Lou rávetette a kámzsát fehér hajára, és Coco is felpattant, készen a menekülésre, de már elkéstünk. A sötét szemekben felismerés szikrázott.

– Reid Diggory. – A tekintete tetőtől talpig végigmért, majd a hátam mögé siklott. – Louise le Blanc. – Beau nem bírta megállni, megköszörülte torkát az előtérben, mire a pap rá is vetett egy röpke pillantást. Azután felhorkant, és megcsóválta a fejét. – Igen, nagyon is jól ismerlek, fiú. Téged szintúgy – tette hozzá Coco kedvéért, akinek arcát még mindig kámzsa rejtette. Jean Luc jótállt a szaváért, az ő képmását is feltette a körözvényekre. A pap résnyire szűkült szemmel nézte a pengét, amit Coco előkapott. – Tedd azt el, mielőtt megsérted magad.

– Bocsásson meg, atyám. – Megadóan felemeltem a kezem, és figyelmeztető pillantást vetettem Cocóra. Lassan kiléptem a padsorok közti folyosóra, hogy a kijárat felé araszoljak. Lou a hátam mögött velem lépdelt. – Nem akartunk semmi rosszat.

A pap gúnyosan felhorkant, de leeresztette a kanalat.

– Betörtetek az otthonomba.

– Ez egy templom. – Apátia csendült ki Coco színtelen hangjából. Olyan hirtelen eresztette le a tőrt, mintha már nem bírná el a súlyát. – Nem valami magánlak. Különben is, nyitva volt az ajtó.

– Talán azért, hogy becsalogasson – vetette fel Lou furcsamód kaján elégtétellel. Oldalt billentett fejjel, lenyűgözve méregette a papot. – Mint pók a hálójába.

A pap homlokráncolva követte a társalgás hirtelen irányváltását, akárcsak én. Beau hangja híven tükrözte mindannyiunk értetlenségét:

– Mi?

– Az erdő legsötétebb mélyén él egy pók – magyarázta Lou magasra vont szemöldökkel –, aki más pókokra vadászik. L’Enchanteresse, így nevezzük. Az Igéző. Nem igaz, Coco? – Mikor Coco nem válaszolt, zavartalanul folytatta: – L’Enchanteresse belopódzik az ellenség hálójába, megpendíti selyemszálait, és elhiteti vele, hogy csapdába csalta a prédáját. Mikor aztán a pók jön lakmározni, rátámad, és lassan megmérgezi a saját külön kis mételyével. Napokon át élősködik rajta. Egyike az állati világ ritka teremtményeinek, aki élvezi mások gyötrődését.

Mind rámeredtünk. Még Coco is.

– Ez undorító – közölte végül Beau.

– Ez cseles.

– Nem. – Beau elfintorodott. – Ez kannibalizmus.

– Menedéket kerestünk – vágtam közbe, kissé talán nyersen. Reményvesztetten. A pap, aki eddig értetlenül hallgatta a szóváltást, újra felém fordította a figyelmét. – Nem tudtuk, hogy a templomot lakják. Elmegyünk.

A pap tovább méregetett minket, és az ajkát biggyesztette. Aranyszál fénylett fel előttem. Puhatolózva. Kérdőn. Féltőn. Nem feleltem néma érdeklődésére. Mi szükségem lett volna mágiára? A pap csak egy fakanalat forgatott a kezében, de még ha kard is lett volna, az arcára vont barázdák hajlott koráról tanúskodtak. Egykor termetes lehetett, de az idő elsorvasztotta a testét, és csak egy töpörödött vénembert hagyott maga után. Nem kelhetett birokra velünk. Megragadtam Lou kezét, miközben gyors pillantást vetett Cocóra és Beau-ra. Mindketten bólintottak.

A pap felemelte kanalát, mintha azzal megállíthatna minket, és abban a pillanatban az éhség újabb árhulláma vonult át a gyomromon. Úgy morgott és morajlott a kis templomban, mintha földrengés készülődne. Nem lehetett nem hallani. A pap levette rólam résnyire szűkült szemét, hogy a hirtelen támadt kínos csendben Szent Magdalénára emelje. Egy újabb pillanat múltán vonakodva felmordult.

– Mikor ettetek utoljára?

Nem feleltem. Forróság szökött az arcomba.

– Elmegyünk – ismételtem meg.

Találkozott a tekintetünk.

– Nem ezt kérdeztem.

– Néhány… néhány napja.

– Hány napja?

Beau válaszolt helyettem:

– Négy.

Újabb korgás törte meg a csendet. A pap megcsóválta a fejét. Úgy festett, mint aki szívesebben enné meg egészben a fakanalat, mégis megkérdezte:

– És… mikor aludtatok utoljára?

Beau ezúttal sem bírta befogni a száját.

– Két napja szunyókáltunk egy kicsit valami bárkán, de az egyik halász rajtakapott még napkelte előtt. Megpróbált befogni minket a hálójával, a féleszű.

A pap tekintete a templomajtó felé rebbent.

– Lehet, hogy idáig követett titeket?

– Féleszű volt, mint mondtam. Reid fogta be őt a saját hálójába.

A tekintete újra rám talált.

– Nem bántottad. – Nem kérdésnek szánta, hát nem is válaszoltam. Csak elengedtem Lou kezét, és készültem a menekülésre. Ez az ember – ez a szent ember – hamarosan riadót ver. Messzire kell kerülnünk innét, mire Jean Luc megérkezik.

Lou láthatóan nem osztotta a félelmeimet.

– Mi a neved, csuhás? – kérdezte kíváncsian.

– Achille. – Visszatért a gúnyos ajakbiggyesztés. – Achille Altier.

Noha ismerősnek tűnt a neve, nem tudtam hová tenni. Talán járt egyszer a cesarine-i Szent Cecil-székesegyházban. Talán akkor találkoztunk, amikor még kötött a vadászesküm. Gyanakodva méregettem.

– Miért nem hívta még a vadászokat, Achille atya?

Láthatóan kényelmetlenül érezte magát. Feszültség sugárzott a tartásából, ahogy lenézett a kanálra.

– Muszáj ennetek – közölte mogorván. – Hátul van ragu. Elég mindenkinek.

Beau nem habozott.

– Miféle? – Mikor a vállam felett haragos pillantást vetettem rá, csak megvonta a magáét. – Felverhette volna a fél várost, amint ránk ismert…

– Még mindig megteheti – emlékeztettem rideg hangon.

– …és a gyomrom lassan felfalja önmagát – fejezte be. – A hangok alapján a tied is. Ennünk kell. – Achille atyához fordult. – Burgonya is van abban a raguban? Nem mintha előnyben részesíteném, csak jót tesz az állagának.

A pap résnyire szűkítette a szemét, és kanalával a hátsó traktus felé bökött.

– Tűnj el a szemem elől, fiú, mielőtt még meggondolom magam.

Beau leforrázva behúzta a nyakát, majd elfurakodott mellettünk. Mi Lou-val és Cocóval továbbra sem mozdultunk. Gyanakvó pillantásokat váltottunk. Egy hosszú pillanat elteltével Achille atya nagyot sóhajtott.

– Meg is alhattok itt, de csak ma – tette hozzá bosszúsan. – Feltéve, hogy nem lesztek láb alatt.

– Vasárnap reggel van. – Coco végre leeresztette a kámzsáját. Repedezettnek láttam az ajkait, vértelennek az arcát. – Nemsoká idesereglenek a falusiak.

A pap felhorkant.

– Évek óta nem tartottam misét.

Egy hitehagyott. Hát persze. Mindjárt értelmet nyert az omladozó templom. Valaha megvetettem volna az ilyen embert, aki elpártolt a nyájától. Úgy tartottam volna, hogy kudarcot vallott, és megfeddem, amiért hátat fordított az elhívatásának. Istennek.

Nagyot fordult a világ is.

Beau bukkant fel egy agyagtállal, és könnyedén az ajtófélfának támaszkodott. A ragu illatos gőze az arcomba csapott. Mikor a gyomrom újfent megkordult, önelégülten elmosolyodott. Összeszorítottam a fogam.

– Miért segít nekünk, atyám?

A pap vonakodó tekintete végigsiklott sápadt arcomon, Lou rettentő hegén, Coco szenvtelen arckifejezésén. A sötét árnyakon a szemünk alatt, beesett arcunkon. Azután elfordult tőlünk, és a vállam felett az üres teret fürkészte.

– Mit számít az? Ételre van szükségetek. Nekem van ételem. Aludnotok kell. Nekem vannak üres padsoraim.

– Az egyházból sokan nem fogadnának tárt karokkal.

– Az egyházból sokan a tulajdon anyjukat se fogadnák tárt karokkal, ha bűnös.

– Ellenben lehet, hogy elégetnék, ha boszorkány.

Gúnyosan felhúzta a szemöldökét.

– Erre pályázol, fiú? A máglyára? Isteni igazságtételt vársz tőlem?

– Szerintem csak arra akart rámutatni – jegyezte meg Beau az ajtóból –, hogy ön is az egyház része… hacsak nem pont a bűnös ebben a történetben. Talán nemkívánatos személy lett a testvérei közt, Achille atya? – Átható pillantást vetett az elhanyagolt templomra. – Nem szívesen vonnék le elhamarkodott következtetéseket, de máskülönben az atyafik csak küldtek volna valakit ennek a nyomortanyának a kipofozására.

Achille tekintete elsötétült.

– Vigyázz, mit beszélsz.

Közbeléptem, mielőtt Beau tovább provokálta volna, és szélesre tártam a karomat. Hitetlenkedésemben. Tehetetlenségemben. Mindenemben. Elszorult a torkom ennek az embernek a váratlan kedvességétől. Nem tűnt logikusnak. Nem tűnt hihetőnek. Valahogy még a Lou által felfestett rémkép, a hálójába csalogató kannibálpók is közelebb állt a valósághoz, mint egy pap, aki a szentélye menedékét kínálja nekünk.

– Ön tudja, hogy kik vagyunk. Tudja, hogy mit tettünk. Tudja, hogy mi történik azzal, aki menedéket nyújt nekünk.

Egy hosszú pillanatig kifürkészhetetlen tekintettel meredt rám.

– Akkor hát ne leplezzetek le. – Egy bosszús harákolás kíséretében az ajtó felé csörtetett. A küszöbön aztán megtorpant, és lenézett Beau táljára. A következő pillanatban már el is ragadta tőle, hogy Beau tiltakozására fittyet hányva odalökje nekem. – Éretlen kis taknyosok vagytok, semmi más – motyogta, de közben kerülte a tekintetem. Mikor a kezem magától felemelkedett – és a gyomrom fájdalmasan ökölbe szorult –, eleresztette a tálat. Elsimította köntösét. Megdörgölte nyakát. Biccentett a ragura. – Nem jó hidegen.

Azzal sarkon fordult, és kiviharzott a helyiségből.

3.

Én sötétségem

Lou

Sötétség.

Lepelként hull mindenre. Beborít, összeprésel, nekifeszül a mellemnek, a torkomnak, a nyelvemnek, amíg egy nem lesz velem. Szemének fogságában, mélységeiben fuldokolva addig töpörödök, amíg már megszűnök létezni. Én vagyok a sötétség. Ez a sötétség az én sötétségem.

Fáj.

Nem lenne szabad fájdalmat éreznem. Semmit se lenne szabad éreznem. Formátlan és formálatlan vagyok, egyetlen csepp a Teremtésben. Alaktalanul. Élet nélkül, tüdő nélkül, vagy végtagok nélkül, melyeket mozgathatnék. Nem látok, nem lélegzem, a sötétség mégis – elvakít. Nyomása fojtogat, összelapít, minden eltelt pillanattal egyre erősödik, amíg végül már szétszakadok. Csak hallgatom – nem, érzem –, amint egy hang bomlik ki az árnyak közt. Gyönyörű, rettenetes hang. Kígyóként fonódik rám, belém hatol, édes feledésről suttog. Enyhülést ígér.

Ne harcolj, búgja. Felejts. Ne érezz fájdalmat.

Egy pillanatra – vagy ezer pillanatra – megingok, mérlegelek. A megadás és a felejtés vonzóbb, mint az ellenállás és az emlékezés. Gyenge vagyok, és nem szívelem a fájdalmat. A hang olyan gyönyörű, olyan kísértő, olyan erős, hogy kis híján engedem, hogy felemésszen. S mégis… nem tehetem. Ha engedem, elveszítek valami fontosat. Valaki fontosat. Rá sem emlékezhetem.

Arra sem, hogy én ki vagyok.

A sötétség vagy. Az árnyak közelebb furakodnak, még kisebbre húzom össze magam. Homokszemmé a végtelen fekete hullámok alatt. Ez a te sötétséged.

Azért sem engedek neki.

4.

Coco tüze

Reid

Coco a sírkőnek támaszkodott mellettem. Szent Magdaléna viharvert szobra tornyosult fölénk, bronzarcára a szürkület vetett árnyakat. Noha régóta csukva tartotta a szemét, Coco nem aludt. Nem is szólt, csak a tenyerén éktelenkedő sebet kapargatta másik hüvelykujjával, kíméletlenül, amíg már felsértette a bőrt. Nem hinném, hogy észrevette volna. Nem hinném, hogy bármit is észrevett volna.

Követett ide a temetőbe, miután Lou felforgatta a konyhát vörös hús után, mert nem érte be az Achille atya által kínált hallal. Valahogy eredendően rossznak láttam, ahogy Lou nekiesett a marhahúsnak, pedig még át sem sült rendesen. Napokon át nyeltük az éhkoppot. Sem a reggelire kapott ragu, sem az ebédre kapott kemény kenyér és sajt nem űzhette el az éhségünket, mégis…

Gyomrom magyarázat nélkül összeszorult.

– Várandós? – vetette fel Coco hosszú idő után. Szeme felpattant, ahogy oldalra hajtott fejjel rám nézett. Színtelen hangon beszélt. – Mondd, hogy vigyáztatok. Mondd, hogy nincs újabb gond.

– Két hete vérzett, azóta pedig nem… – Megköszörültem a torkom.

Coco bólintott, és ismét az ég felé emelte arcát, hogy behunyt szemmel hosszan kifújja a levegőt.

– Helyes.

Meredten néztem. Noha a Koponyabál óta nem láttam sírni, szemhéja duzzadt maradt. Arcát még most is szemfesték nyomai pettyezték. Könnyek kiszáradt patakmedrei.

– Talán… – A szavak a torkomon akadtak. Kiköhögtem őket, mielőtt újra próbálkoztam. – Láttam odabent egy kádat, ha fürödni szeretnél.

Ujjai válaszként görcsösen ráhurkolódtak a hüvelykjére, mintha még most is Ansel vérét érezné a tenyerén. Véresre dörzsölte aznap éjjel. Az öltözékét is elégette a Léviathanban. A fogadóban, ahol minden rosszra fordult.

– Annyira fáradt vagyok – mormolta végül.

Ismerős fájdalom kúszott fel a torkomon. Túlságosan is ismerős.

– Ha beszélni szeretnél róla…

Nem nyitotta ki a szemét.

– Nem vagyunk barátok.

– De igen, azok vagyunk.

Mikor nem válaszolt, elfordultam, és kis híján gúnyosan fújtattam egyet. Hát jó. Ha nem akar beszélni, én még annyira sem. Összefont karral próbáltam távol tartani magamtól a hideget, ahogy berendezkedtem a hosszú, néma éjszakára, mikor lezárt szemhéjam mögött újra megjelent Ansel harcias arca. Konok meggyőződése. Lou a barátom, mondta egyszer. Hamarabb készen állt követni őt a Le Blanc-kastélyba, mint én. Megőrizte Lou titkait. Elhordozta a terheit.

Bűntudat mart belém. Éles fűrészfogakkal.

Tetszik vagy sem, Coco, igenis barátok vagyunk.

Ostobán éreztem magam, ahogy kipréseltem magamból a szavakat.

– Csak azt mondom, hogy miután az Érsek eltávozott, nekem sokat segített, ha beszéltem róla. Róla. Szóval… – Mereven megvontam a vállam. Forróság kúszott fel a nyakamon. Égett a szemem. – Ha szükséged van rá… ha beszélnél valakivel… én itt vagyok.

Erre már kinyitotta a szemét.

– Az Érsek egy beteg fasz volt, Reid. Anselhez képest egy véglény.

– Tudod – vetettem rá egy szúrós pillantást –, nem mi választjuk meg, kit szeretünk.

Sietősen leszegte a tekintetét. Szégyenemre legyen mondva, megremegtek az ajkai.

– Tudom.

– Tudod?

– Hát persze – villantotta fel régi harapós énjét. Tűzfény ragyogta be a vonásait. – Tudom, hogy nem az én hibám. Ansel szerelmes volt belém, és… csak mert én nem szerettem ugyanúgy, az még nem jelenti, hogy kevésbé szerettem. Nálad biztos jobban. – Ádáz magabiztossága ellenére elcsuklott a hangja. – Szóval fogd a tanácsaidat, a leereszkedő kis szánalmadat, és dugd fel a seggedbe. – Szenvtelen maradtam, azért se ültem fel a provokációnak. Szidhat-lehordhat, ahogy csak akar. Nehézkesen talpra állt, vádló ujját rám szegezte. – Nem fogok itt ücsörögni és hagyni, hogy megítélj olyasvalamiért, amin… amin… – Zihálva kapkodta a levegőt, miközben egy könnycsepp gördült alá az arcán. Mikor közénk hullt, és sziszegve felolvasztotta a havat, egész teste magába omlott. – Amin nem tudok változtatni – fejezte be olyan csendesen, hogy szinte alig hallottam.

Lassan és félszegen egyenesedtem fel.

– Én nem ítélkezem, Coco. Nem is szánakozom. – Mikor felhorkant, megráztam a fejem. – Nem teszem. Ansel nekem is a barátom volt. A halála nem a te hibád.

– Nem Ansel az egyetlen, aki meghalt akkor éjjel.

Együtt néztük a könnycsepp nyomán felszökő kis füstöt.

Azután felkaptuk tekintetünket az égre.

Füst fedte el a kelő napot is, sötéten és vészjóslóan. Súlyosan. Ami nem történhetett volna meg, hisz napok óta úton voltunk. Az itteni égboltnak, hosszú mérföldekre Cesarine-től – ahol füst gomolygott fel az alagutak gyomrából, a székesegyházból, a katakombákból, a várból, a temetőkből, fogadókból és közökből –, tisztának kellett volna lennie. Csakhogy a főváros mélyén nem közönséges tűz lángolt. Fekete tűz, természetellenes és ki nem alvó, mely mintha magában a Pokol bugyraiban fogant volna.

Coco tüze.

A tűz, ami füstjével beburkolt egy egész királyságot.

Forróban lángolt a szokványos tűznél, elporlasztotta mind az alagutakat, mind a bennük rekedt szerencsétleneket. Még rosszabb, mesélte nekünk egy halász – akinek a testvérét épp felavatták volna vadásznak –, hogy senki nem tudja eloltani. Auguste király is csak úgy tudja kordában tartani, hogy vadászokat állíttat minden tűzfészekhez. Balisardáik gátolták meg a lángok tovaterjedését.

Úgy tűnt, La Voisin igazat mondott. Mikor félrevontam a Léviathanban, mielőtt elmenekült az erdőbe a megmaradt vérmágusokkal, okkal figyelmeztetett. Gyásza táplálja azt a tüzet. Nem szűnik, amíg így érez.

Toulouse, Thierry, Liana és Terrance – mind csapdába esett azokban a járatokban.

– Akkor sem a te hibád, Coco.

Összerándult az arca, ahogy meredten felnézett Szent Magdaléna szobrára.

– Az én könnyeim támasztották a tüzet. – Nehézkesen leült, és felhúzta térdét a mellkasára. Átkarolta a lábát. – Mind miattam haltak meg.

– Nem haltak meg mindannyian. – Gondolatban visszatértem Madame Labelle-hez. A bürök láncaiban verten, abban a nyirkos cellában. A király szenvtelen ujjaival az állán. Az ajkain. Harag tüzelte a vérem. S bár utálatossá tettem magam a saját szememben, éppúgy megkönnyebbülést is éreztem. Coco tüze miatt Auguste királynak – az apámnak – fontosabb dolga is akadt, mint elbánni anyámmal.

Mintha a gondolataimban olvasna, Coco megjegyezte:

– Egyelőre.

Basszus.

– Vissza kell mennünk – jelentettem ki komoran, amint a szél feltámadt köröttünk. Beleképzeltem a füstbe az elhamvadt testek bűzét, a földbe Ansel vérét. Még a vérmágusokkal és farkasemberekkel – sőt, a Vadon Urával – az oldalunkon is veszítettünk. Újra tudatosult bennem tervünk eredendő ostobasága. Morgane lemészárol minket, ha egyedül vonulunk a kastély ellen. – Lou nem hallgat rám, de rád talán igen. Deveraux és Blaise ott maradt felkutatni a többieket. Segíthetünk nekik, utána pedig…

– Nem találod meg őket, Reid. Megmondtam. Aki azokban a járatokban rekedt, mind meghalt.

– Az alagutak korábban is elmozdultak – ismételtem tizedjére, miközben átfésültem az agyam valami – bármi – után, ami a korábbi viták során elkerülhette a figyelmem. Ha Cocót meggyőzöm, talán Lou-t is sikerül. – Talán újra elmozdultak. Toulouse és Thierry talán biztonságban van egy titkos átjáróban.

– Liana és Terrance pedig teliholdkor kiscirmossá változik. – Még a fejét sem emelte fel, ahogy a hangja újra veszélyesen egykedvű lett. – Felejtsd el, Reid. Lou-nak igaza van. Ennek véget kell vetni. Az ő módszere is van olyan, mint bármelyik – még jobb is. Legalább végre továbblépünk.

– Akkor meg mi értelme volt szövetségeseket gyűjteni? – Próbáltam eltávolítani hangomból a reményvesztettséget. – Egymagunkban nem tudjuk legyőzni Morgane-t.

– Hát, szemlátomást szövetségesekkel sem.

– Majd találunk újakat! Visszatérünk Cesarine-be, összedugjuk a fejünket Deveraux-val…

– Mégis, pontosan mit vársz tőle? Kik azok a titokzatos szövetségesek, akikben reménykedsz? Azt hiszed, Claud csak úgy… kiássa őket a földből? – Megkeményedett a tekintete. – Anselt se tudta megmenteni a Koponyabálon. Még a saját családját sem, akkor hát hogyan segíthetne nekünk? Ő sem képes megölni Morgane-t. Nézz szembe az igazsággal, Reid. A mi utunk előre vezet. Nem kutathatunk Cesarine-ben szellemek után.

Az államat tornáztattam. Forróság kúszott fel a torkomon. Nem tudtam, mitévő legyek.

– Anyám nem szellem.

– Anyád tud vigyázni magára.

– Az élete…

– …teljes egészében attól függ, milyen jól hazudik. – Beau közeledett felénk kényelmes tempóban a konyha felől, és tunyán a füstölgő égre mutogatott. – Atyánk mindenáron véget akar majd vetni ennek a tűznek, még ha ehhez igénybe is kell vennie egy boszorkány segítségét. Amíg szó szerint sötét felhők gyülekeznek felettünk, anyád biztonságban van. Amúgy bocs a hallgatózásért – tette hozzá. – Csak tudni akartam, feltűnt-e nektek az új szakállam. – Egy pillanatra elhallgatott. – Mellesleg Lou fél órája nem pislogott.

Összeráncoltam a homlokom.

– Mi?

– Nem pislogott – ismételte meg, ahogy lehuppant a földre Coco mellé, és a tarkójához emelte a kezét. Gyengéden dögönyözni kezdte. – Egyszer sem. Az elmúlt harminc percet azzal töltötte, hogy rezzenéstelenül meredt a színezett üvegre. Elég kellemetlen. Még a papot is sikerült elriasztania.

A feszültség újraéledt a gyomromban.

– Te követed, hogy mikor pislant?

– Te nem? – Beau hitetlenkedve vonta fel a szemöldökét. – Mégiscsak a te feleséged… vagy barátnőd, kedvesed, szívszerelmed, vagy hogyan nevezitek egymást. Valami nem stimmel vele, testvér.

A szél tovább erősödött, amikor a templom mellett újra felbukkant a fehér kutya. Fakón és kísértetiesen. Némán szemlélt minket. Próbáltam nem odafigyelni rá, inkább a testvéremre és az ostoba megjegyzésére összpontosítani.

– Milyen a szakállad? – intettem bosszús mozdulattal csupasz álla felé. – Amúgy nyilvánvaló – vetettem egy pillantást Cocóra, aki még most is térdébe fúrta az arcát –, hogy mindenki másként gyászol.

– Szerintem ez kicsit túlmutat a máson.

– Mit akarsz ezzel mondani? – Haragos pillantást vetettem rá. – Igen, mind látjuk, hogy mostanában átment bizonyos… változásokon, ám ettől ő még mindig Lou. – Újra a kutyára sandítottam. Természetellenes mozdulatlanságba kövült. Még a szél se borzolta össze a bundáját. Felálltam, felé emeltem a kezem, és halkan füttyentettem. – Gyere ide, kispajtás. – Közelebb léptem. Még közelebb. Nem moccant. Odasúgtam Beau-nak és Cocónak: – Adott már neki valami nevet?

– Még nem – felelte Beau célzatos hangon. – Mintha meg se látná.

– Kezdesz rögeszmés lenni.

– Te meg homokba dugod a fejed.

– Még mindig nincs szakállad.

Keze kilőtt alig pelyhedző álla felé.

– Neked meg még mindig nincs…

Hirtelen elhallgatott, amikor több minden is történt egyszerre. A szél hirtelen feltámadt, mire a kutya elfordult, és eltűnt a fák között. Egy rémült „Vigyázat!” remegtette meg a levegőt – ismerős, túl ismerős hangon, ami nagyon nem illett a füst és árnyak közé –, nyomában a meghasadó fém fülszaggató sikolyával. Egyszerre és elborzadva néztünk fel. Túl későn.

Szent Magdaléna szobra derékban kettérepedt, a széltől kibillentett felsőteste Beau és Cocó felé dőlt. Coco sikítva megragadta Beau-t, próbálta elrántani a veszély útjából, de a lábuk…

Előrevetettem magam, a levegőben eltérítettem a ledőlt szobrot, majd teljes súlyommal a földön landoltam, ahogy Coco és Beau elrántották a lábukat. A pillanat tört részére mintha megállt volna az idő. Beau sérülések nyomát kereste Cocón, míg Coco csukott szemmel belerázkódott a zokogásba. Én is összerándultam az oldalamba szúró éles fájdalomtól, ahogy küszködve próbáltam levegőhöz jutni, felülni…

Nem.

A fájdalmat is feledve pördültem meg és vergődtem talpra, hogy szembenézzek a jövevénnyel.

– Szia, Reid – suttogta Célie.

Vászonfehér arccal, reszketve szorított a mellkasához egy bőrtáskát. Sekély vágások és horzsolások csúfították el porcelánbőrét, míg ruhájának szegélye rongyokban lógott a lába körül. Fekete selyem. Ráismertem Filippa temetéséről.

– Célie… – Egy pillanatig meredten néztem, nem hittem a tulajdon szememnek. Nem lehet itt. Nem kelhetett át a vadonon egyedül, selyemben és papucsban… de mi más adhatna magyarázatot a felbukkanására? Nem lehet véletlenül épp itt, épp ebben a pillanatban. Nem… követnie kellett minket. Célie. A helyzet valósága teljes súlyával nehezedett rám, ahogy megmarkoltam a vállát. Ellenálltam a kísértésnek, hogy megrázzam, megöleljem, megszidjam. Pulzusom a fülemben dobolt. – Hogy az ördögbe kerültél ide? – Mikor fintorogva elhúzódott, leeresztettem a kezem, és hátrébb léptem. – Sajnálom, nem akartam…

– Nem bántottál. – Páni rémülettől tágra nyílt szeme lejjebb siklott az ingemre. Túl későn vettem észre a sötét nedvességet. Ahogy fémesen és sűrűn átitatta, a szövet a bőrömhöz tapadt. – Csak hát… szóval merő vér vagy.

Zavartan fordultam el, és emeltem fel ingem, hogy vessek egy pillantást a bordáimra. A tompa fájdalom az oldalamban inkább érződött horzsolásnak, mint sebnek.

– Reid – szívta be élesen a levegőt Beau.

Valami a hangjában megdermesztett. Lassan követtem kinyújtott ujját arrafelé, ahol Szent Magdaléna feküdt a hóban.

Ahol véres könnyek csepegtek alá az arcán.

5.

La Petite Larme

Reid

Miután egy percig feldúltan sugdolóztunk – mintha ugyan a szobor hallhatna bennünket –, visszavonultunk a szentély biztonságába.

– Az a nyavalyás kutya – vetette be magát Beau a padba, Coco mellé. A szószék közelében Lou emelkedett fel. Gyertyafény világította be fél arcát, rejtette árnyak közé a másik felét. Borzongás szaladt végig a gerincemen a khtonikus képtől, olyan volt, mintha kettévágták volna. Félig Lou, félig… valami más. Valami sötét.

A homlokát ráncolta, tekintete ide-oda rebbent köztem és Célie közt.

– Hát ez?

– Ez – feleltem, nyersebb hangon, mint szándékoztam, miközben megsemmisítő pillantást vetettem Célie-re –, ez semmi. Reggel hazamegy.

Célie felszegte az állát. Ujjai megfeszültek a bőrtáska fülén. Láthatóan megremegtek.

– Nem megyek.

– Célie… – Elgyötörten tereltem a padba Lou mellé, aki nem moccant, hogy köszöntse. Fura. Azt hittem, örök kötelék fonódott köztük az után, amin a Koponyabálon keresztülmentek. – Láthattad, milyen veszélyes itt. Szó szerint mindenki a vesztünk akarja.

– Én nem akarom a vesztünket. – Beau keresztbe tette maga előtt a lábát, és átvetette a karját Coco vállán. Mikor a tekintete felé rebbent, Célie céklavörösre pirult. – Mellesleg köszönjük a jószándékú figyelmeztetést, Mademoiselle Tremblay. Úgy látszik, itt mindenki más elfeledkezett az illemről. Ami igazán kár. Az a szobor összezúzott volna bennünket, ha ön nincs.

– Szobor? – kérdezte Lou.

– A szobor a temetőben… eldőlt – mormoltam. Nem említettem a könnyeket.

Célie ügyet se vetett ránk, csak kipirultan pukedlizett az őt figyelemre méltató Beau előtt.

– Fel… felség. Nemcsak ők feledkeztek el a jómodorról. Kérem, bocsásson meg.

Beau felvonta a szemöldökét, és önelégült mosollyal nézte hajbókoló alattvalóját.

– Kegyed tetszik nekem.

Coco felhúzta kámzsáját, hogy elrejtse arcát. Ha nem is fészkelte be magát Beau karjába, azért el se húzódott tőle.

– Nem volna szabad itt lennie.

– Az a rohadt kutya – ismételte meg Beau nyomatékosan. – Ahol csak megjelenik, nyomában jár a katasztrófa. Akkor is ott volt, amikor az a halász vízbe akart fojtani.

Célie a homlokát ráncolta.

– De a halász nem… – Tekintetünk láttán hirtelen elhallgatott, és újra elvörösödött. Felhúzta törékeny vállát. – Egy hullám borította fel a hajót. Hát nem emlékeztek?

– Azóta követsz minket? – kérdezte Lou.

Célie kerülte mindenki tekintetét.

Lerogytam, és a térdemre fektettem a karom.

– Mit keresel itt, Célie?

– Én… – Fájdalmas kiszolgáltatottsággal nézett Lou-ra, Beau-ra és Cocóra, majd a tekintete megállapodott rajtam. – Segíteni szeretnék.

– Segíteni… – visszhangozta Lou. Gúnyos hangon.

Célie összeráncolta a homlokát.

– Úgy hiszem… úgy hiszem, vannak bizonyos képességeim, amiket latba vethetek e csoport érdekében, hogy felkutassa M… M… – Elhalt a hangja, majd kihúzta magát, és ezzel megemelte a bőrtáskát. – A Boszorkányok Főpapnőjét.

– Még arra se bírod rávenni magad, hogy kimondd a nevét – dörzsöltem meg a halántékom.

– Nem kell kimondanom a nevét, hogy megöljem.

Hogy megölje.

Uramatyám.

Váratlanul vihogás hallatszott Lou felől, aki szélesen elvigyorodott, és magasba emelt kezével lassan tapsolt egyet. Kettőt. Hármat. A pajkos fény visszatért a tekintetébe.

– Lám, lám! Úgy látszik, a kiscica végül rátalált a karmaira. Le vagyok nyűgözve. – Nevetése bekúszott a bőröm alá, belemarkolt a gyomromba. – Csakhogy az anyám nem kisegér ám. Mégis, hogyan szeretnéd megölni? Egy pukedlivel? Meghívod teára?

Igen, láthatóan rosszul ítéltem meg a kapcsolatukat.

Megfeszülő válla alapján Beau is.

– Hagyd őt, Lou.

Célie hálás pillantást küldött felé. Felbátorodva, határozottabb hangon folytatta:

– Nem tudom, hogyan ölöm meg – pontosan nem, még nem –, de birtokomban van a szükséges információ. Az ön feltételezése pedig helytálló, felség. – A bőrtáskából egy ropogós borítékot húzott elő. Felismertem rajta Jean Luc kézírását. – Auguste király határozatlan időre elhalasztotta az anyja kivégzését. Azt tervezi, hogy a mágiáját latba vetve oltja el a tüzet.

Beau biccentett felém.

– Nem megmondtam?

Felém nyújtotta a borítékot, én átfutottam a tartalmát, majd visszaadtam.

– Hálásan köszönjük, Célie, komolyan, de akkor sem maradhatsz itt. És ha történik veled valami? Sose bocsátanám meg magamnak. – Összeráncoltam a homlokom. – Gondolj csak bele… mit szólnának a szüleid.

Rosszallóan felhúzta az orrát.

– Semmit az égvilágon.

A barázdák tovább mélyültek a homlokomon.

– Nem is tudják, hogy itt van, igaz? – Beau önelégülten elvigyorodott. – Agyafúrt kis bestia. Igaza van, mindig jobb bocsánatot kérni, mint engedélyt.

Kezembe temettem az arcom, ahogy tudatosult bennem a valóság.

– Célie…

– Mi az? – Hirtelen lefoszlott róla minden jólneveltség. Riadtan kaptam fel a fejem. Ennyi év alatt, mióta ismertem, Célie soha nem vesztette el az önuralmát. – Nem kell aggódnod amiatt, Reid, hogy utánam küldik a királyságát. Amikor legutóbb nyomom veszett, jókora időnek kellett eltelnie, mire elért hozzám a segítség, ha még emlékszel rá. Isten ments, hogy bárki is megtudja, hogy apám képtelen rendet tartani a tulajdon házában!

Döbbenten hunyorogtam. Bár tudtam, hogy Monsieur Tremblay atyaként kudarcot vallott, nem sejtettem, hogy ennyire.

– Jean Luc keresni fog, és magával hozza az összes vadászt.

Meglobogtatta a borítékot az arcom előtt.

– Jean Luc tudja, hogy itt vagyok. Az isten szerelmére, hiszen látta, mikor elloptam atyám hintóját, még meg is feddett érte. – Meredten néztem. Hintótolvajnak se hittem volna. Vagy olyannak, aki hiába veszi az Úr nevét. Az orrán keresztül kifújta a levegőt, miközben betuszkolta köpenyébe a borítékot. – Mindettől függetlenül azt gondoltam, legalább te értékelni fogod a kiállásom. Ha hírhedt boszorkányokkal és bajkeverőkkel vegyülök – már megbocsásson, felség –, Jean Luc senkit se tartóztathat le anélkül, hogy ne tartóztatna le engem is. Amire nem fog sor kerülni. Nem fog benneteket tovább üldözni.

– Ó, bár láttam volna az arcát. – Beau-é összerándult, mintha testi fájdalom gyötörné. – Újabb bizonyság arra, hogy van Isten, és rühell engem.

– Nem számít. – Feltornásztam magam a padból, hogy véget vessek a meddő vitának. Hogy megkeressem Achille atyát és tájékoztassam a helyzetről. Hogy kérjek még egy takarót éjszakára. – Akkor se jöhetsz velünk.

Célie dühtől fortyogva, néma indulattal nézte, ahogy elhaladok mellette, miközben kihúzta a vállát, és olyan egyenes lett a háta, mint a piszkavas. Ujjai fehéren feszültek a táska fülén.

– Megmondom én, mit nem tehetek – közölte végül összeszorított fogakkal. – Nem nézhetek a szüleim szemébe. Azt akarják, hogy minden olyan legyen, mint azelőtt, de erre semmivel sem vehetnek rá. – Hangja vészesen elhalkult. – Te sem vehetsz rá. Rosszullét kerülget a gondolattól, hogy tétlenül ücsörögjek otthon – pukedlizzek a nemesemberek előtt, kortyolgassam a teát –, míg Morgane zavartalanul terjeszti ezt a mételyt. – Mikor ezzel sem állított meg, kétségbeesetten folytatta: – Hetekre összezárt abban a koporsóban Filippával, Reid. Hetekre. Engem megkínzott, azokat a gyerekeket megcsonkította. Nem tehetem meg, hogy nem teszek semmit.

Megdermedtem a szószéknél. Biztos rosszul hallottam. Ez a mellkasomat összeszorító rettenet… nem helyénvaló. Nem fordultam meg.

– Hogy mit csinált?

Halk szipogás.

– Ne akard, hogy megismételjem.

– Célie… – Amikor végül felé indultam, torkomban a feltörő rosszulléttel, egy tétova kézmozdulattal állított meg. Könnyek patakzottak az arcán. Nem rejtette el őket. Nem morzsolta el. Inkább kifordította a bőrtáskát, hogy a korhadt padlóra ürítse tartalmát: ékszereket, aranykoronákat, drágaköveket, még egy serleget is. A többiek döbbenten meredtek a kis kincsrakásra, de én nem tudtam felülemelkedni Célie szavain. Nem tudtam megállni… hogy el ne képzeljem őket.

Filippa néhány évvel idősebb volt nálunk, és Célie-vel ellentétben mindig is inkább a nővéremként viselkedett. A pedánsan kimért és rosszalló nővéremként, de attól még akként. Háborgott a gyomrom, ha csak belegondoltam, hogy Célie-t összezárták a tetemével – hónapokkal a temetés után. Keserű epe tört fel a torkomon.

– Nemcsak atyám hintóját loptam el – suttogott bele Célie a néma csendbe. Az értékek halmára mutatott. – A trezorját is kifosztottam. Feltételeztem, hogy pénzre lesz szükségünk az utazáshoz.

Beau közelebb hajolt, magával vonva Cocót is.

– Hogyan bírt el ennyi mindent? – Leplezetlenül kétkedő pillantással méregette Célie karját, miközben Lou árnyékként követte őket.

Coco szikrányi érdeklődés nélkül bökte meg lábujjával az érméket.

– És hol az a híres hintó?

Célie végre ledobta a bőrtáskát. Megmozgatta ujjait.

– A lovászfiúnál hagytam a fogadóban.

– Hát a lakájok? – Beau letérdelt, és olyan elővigyázatosan bökdöste a táskát, mintha legalábbis emberbőrből lenne. Talán jól tette. Monsieur Tremblay korábban veszedelmes varázstárgyakkal üzletelt. A boszorkányok is ezért ölték meg Filippát. – A kocsis?

– Magam hajtottam.

– Mi? – Noha Beau pördült felé, az én hangom hasított bele a térbe. – Elment az eszed?

Lou tovább vihogott, szemérmetlenül örömét lelve a képtelen helyzetben.

Ahogy vetettem felé egy haragos pillantást, és viharzó léptekkel visszatértem a csapathoz, a felszín veszedelmes közelében fortyogott az indulatom. Vettem egy nagy levegőt. Még egyet.

– Ennyi. Eleget hallottam. Beszélek Achille atyával, ő majd intézkedik, hogy holnap reggel valaki visszakísérjen Cesarine-be. – Darabos mozdulatokkal nekifogtam visszatuszkolni az értékeket. Még a nehéz ékszerekkel együtt is pihekönnyűnek éreztem a táskát. Talán nem emberbőrből készült, de határozottan varázserővel bírt. Francos Tremblay. Francos Célie. Ha egy boszorkány ezzel a táskával fogja el, ugyanolyan sors vár rá, mint Filippára. Talán ezt is akarta. Talán a Koponyabál óta a halálvágy éltette.

Azt lesheti, hogy rám is átragasztja.

– Várj! – Coco váratlanul elkapta a karomat. Napok óta nem hallottam ennyire élessé válni a hangját. Reszkettek az ujjai, ahogy hátralökte kámzsáját, és elvett tőlem egy nyakláncot. Mikor felemelte a gyertyafénybe, arca még sápadtabban, szinte hamuszürkén tükröződött az arany felszínén. A hosszúkás függő közepén filigrán munka szőtt körbe egy gyémántot. A rajzolata mintha hullámokra emlékeztetett volna. Coco vészjóslóan hűvös hangon kérdezte: – Hol szerezted ezt?

Lou abban a pillanatban felbukkant a válla mögött. A tükröződő gyémántfénynél szeme már-már ezüstösen csillant.

Célie-ben maradt annyi egészséges elővigyázat, hogy hátrébb lépjen.

– Én… már mondtam. Atyám kincsei közül való. – Tőlem várta a megnyugtatást, amit nem adhattam meg neki. Még sosem láttam ezt a hevességet – ezt a megszállottságot – Coco vagy Lou tekintetében. A reakciójuk finoman szólva is… nyugtalanított. Bármilyen ereklyét tárt elénk akaratlanul Célie, nagy értéket képviselhetett. – Gyerekkoromban ez volt a kedvencem, csak… nem nyílik ki. Atyám ezért sem tudta eladni.

Coco megborzongott, mint akit vérig sértettek, majd elővont egy pengét a köpenye alól. Sietve Célie elé léptem.

– Jaj, kérlek… – sóhajtott fel Coco, mielőtt megbökte a saját ujját. Egyetlen vércsepp hullt a gyémántra, és terült szét szabályos körben. Azután – hihetetlen módon – leszivárgott a kő felszíne alá, ahol karmazsinvörösen örvénylett. Amint a színfolt feloldódott, a függő felnyílt.

Mind megigézve hajoltunk közelebb, az odabenti kristálytiszta felszínre tekintve.

Lou hátrahőkölt.

– La Petite Larme – szólt Coco ellágyuló hangon. Még a haragjáról is elfeledkezett.

– A Kis Könnycsepp – visszhangozta Beau.

– Tükör a Vágyakozás Tengerének egyetlen cseppjéből. – Coco kifürkészhetetlen arccal meredt önnön képmására, mielőtt újra Célie-re emelte tekintetét. Ajka viszolyogva lebiggyedt. – Azért nem nyílik ki neked, mert nem a tiéd. Az anyámé volt.

Ha egy tű a padlóra hullik, mind hallottuk volna a nesz visszhangját. Még Achille atya is felismerte, hogy milyen feszült pillanatot zavart meg, mikor kötényében berontott a hátsó helyiségből, kezében habos mosószappannal, ajkán méltatlankodással. Résnyire szűkült szemmel meredt Célie-re és a lábánál heverő kincsre.

– Célie Tremblay! – mordult fel. – Messzire eltévelyegtél otthonodtól.

Noha Célie előzékenyen mosolygott, láthatóan vitustáncot jártak az idegei.

– Bocsásson meg, Monsieur, de úgy hiszem, még nem volt szerencsénk találkozni.

– Achille – biggyesztette le ajkát a pap. – Achille Altier atya.

Coco visszazárta a függőt. Egyetlen szó nélkül fejébe húzta kámzsáját.

– Szép előke – vigyorgott Beau az Achille atya kötényét díszítő, kézzel festett rózsákra. Az elnagyolt és egyenetlen ecsetvonások alapján egy gyerek festhette őket. Kékre, pirosra, zöldre.

– Az unokahúgomtól kaptam – mormolta Achille atya.

– Szépen kiemeli a szeme színét.

Achille atya felé hajította a tálat. Habár Beau-nak sikerült elkapnia a síkos-mázas agyagot, a mosogatólé így is az arcába fröccsent. Achille atya komor elégtétellel bólintott.

– Ez az utolsó tál, amit elmostam utánad, fiú. A többit sikáld ki te… és akkor már a konyhát se hagyd úgy. Köszönd neki. – Hüvelykjével bosszúsan bökött Lou felé. – A vödör és a törlőrongy csak rád vár.

Beau már nyitotta száját, hogy méltatlankodni kezdjen, de Célie belefojtotta a szót.

– Achille atya… – Pukedlizett egyet, bár ezúttal nem hajolt olyan mélyre, sem kecsességet nem vitt bele. Viszont alig burkolt pillantást vetett a pap virágos kötényére és nyűtt köntösére, a templom általános elhanyagoltságára. – Örvendek.

Achille atya esetlenül topogott, mint aki nem szokott ilyen makulátlan modorhoz. Ha nem ismerem jobban, azt gondoltam volna, kényelmetlenül érinti ez a kiemelt figyelem. Zavarba hozza.

– Ismertem az édesanyját – szólt végül, némileg magyarázatképpen. – Mikor még Cesarine-ben éltem.

– Értem. Nos, átadom neki legjobb kívánságait.

A férfi felhorkant.

– Inkább ne. Azt mondtam, ismertem, nem azt, hogy kedveltem. – Célie megütközése láttán felmordult. – Megnyugtatom, gyermekem, az érzés kölcsönös volt. Most pedig – húzta ki magát annyi méltósággal, amennyire csak tőle telt –, megkérdezhetem, mit keres itt, Fée Tombe-ban, Mademoiselle Tremblay? Nem az én tisztem felhívni a figyelmét arra, mekkora botorság összeállnia ezzel a szedett-vedett társasággal, hát nem is teszem. Mert nekem édesmindegy. Csak ne okozzanak több galibát, mielőtt távoznak.

Előléptem, mielőtt még sarkon fordulhatott volna.

– A hölgynek kíséretre van szüksége, hogy visszatérjen Cesarine-be.

– Reid! – Célie szó szerint toporzékolt. – Ne legyél már ennyire…

– Pöcsfej? – vetette fel Beau.

Achille atya zord pillantást vetett ránk a válla felett.

– Nem vagyok szárazdajka.

– Látod? – Célie diadalmas mosollyal bökött a levegőbe. – Nem kísér el, az út pedig túlontúl veszélyes ahhoz, hogy egyedül tegyem meg. Muszáj itt maradnom. Veletek.

Megfeszült az állam.

– Eddig se zavart, hogy milyen veszélyeknek teszed ki magad.

– Igen, de… – Mintha múló nyugtalanságot láttam volna Célie tekintetében, ahogy lehervadt a mosolya. – Én… szóval… füllentettem kicsit. Csak egy apró, jelentéktelen dologban – tette hozzá sietve az arckifejezésem láttán. – Azt mondtam, hogy a fogadóban hagytam a hintót, pedig valójában, nos… igazából rossz helyen fordultam le…

– Rossz helyen? Hol?

– A világítótorony felé.

Achille atya lassan elfordult.

– Pirkadat előtt elvesztettelek titeket a szemem elől. – Célie egymáshoz dörzsölte összefűzött ujjait. – Amikor elérkeztem az elágazáshoz, én… azt az utat választottam, ami elhagyja a falut. Ki hitte volna, hogy egy templomban kerestek menedéket! Valójában hihetetlen szerencse, hogy egyáltalán rátok akadtam…

– Drága Célie… – szólt közbe Beau. – Kérem, folytassa.

Célie újra elpirult, és lehajtotta a fejét.

– Persze… hogyne, felség. Bocsásson meg. Mikor közeledtem a világítótoronyhoz, valami moccant az árnyak között. Meg… megriasztotta Cabot-t, s ahogy menekülni próbált, kis híján a szakadékba vitt minket. Az egyik kerék kitört a meredély szélén, így sikerült kiszabadítanom Cabot-t, mielőtt az egész alkotmány belebucskázott a tengerbe… vagyishogy belebucskázott volna, ha az a teremtmény ki nem rángatja. – Megborzongott. – Sosem láttam még ilyen szörnyeteget. Hosszú, csatakos haj és árnyfoltokkal borított bőr. Metsző fehér fogak, a rothadás bűze. Bomló húsé. Kétség nem fér hozzá, hogy ha nem menekülök el Cabot hátán, minket is felfalt volna. – Nagy sóhajjal fújta ki a levegőt, ahogy felemelte rám a tekintetét. – Egy szó mint száz, Cabot van az istállóban, és nem a hintóm. Amazért nem térhetek vissza, amíg a szörnyeteg birtokában van, és azt sem kockáztathatom, hogy nélküle utazzak. Veled kell maradnom, Reid, máskülönben sosem jutok haza elevenen.

– Cauchemar – mormolta Lou.

Fáradtan nyújtottam felé a kezem.

– Hogyan?

Félszeg mosollyal fűzte össze ujjainkat. Az övéi mintha jégcsapok lettek volna.

– Nem szóltam semmit.

– De igen, te…

– Egy cauchemar valóban tábort vert a világítótoronynál. – Üres tekintetünk láttán Achille atya vonakodva hozzátette: – Igazi istencsapása. A falusiak legalábbis annak tartják. Három napja talált ránk itt Fée Tombe-ban, azóta halálra rémít mindenki. – Megvető horkanással rázta a fejét. – Az ostobák, arra készülnek, hogy reggel lerombolják a tornyot.

Valami ebben a felhorkanásban felkeltette a figyelmem.

– Ez a cauchemar bántott bárkit is?

– Rajtam kívül? – háborodott fel Célie. – Kis híján halálra rémített engem és Cabot-t!

Coco hangot adott nemtetszésének a kámzsa alól.

– Minő tragédia lett volna…

– Coco! – korholta Beau. – Ez méltatlan hozzád. Ha már gonoszkodsz, legalább légy találékony.

– Dehogyis gonoszkodom – mosolyodott el Coco édesen. – Szívből szántam volna azt a lovat.

– Már elnézést! – Célie felé pördült, és hitetlenkedve ingatta a fejét. – Én… rettentően sajnálom az anyád nyakékét, Cosette, de akkor se tudtam…

Belefojtottam a szót.

– Ez a cauchemar bántott bárkit is?

Achille atya megvonta a vállát.

– Mit számít az?

– Nekem számít.

– A csőcselék közeleg, fiú. Nem lesz veletek könyörületes.

– Mit érdekli az atyámat?

– Igazad van. – A pap orrlyuka dühösen kitágult. – Francot se érdekel. A cauchemarok hírhedten könyörtelenek, de ez a teremtmény még nem támadt rá senkire. Éjjel betört a henteshez, és elorzott némi maradékot, de tudomásom szerint ez minden. – Mikor pillantást váltottam előbb Lou-val, majd Beau-val, összeszorította a száját. Úgy beszélt, mintha a szavak fizikai fájdalmat okoznának neki. – Maradj ki ebből. Ez nem a te harcod.

Pedig az, hogy a csőcselék elevenen megégetni készül egy ártatlan teremtményt, pontosan úgy hangzott, mint ami az én harcom. Ha esélye nyílna rá, ugyanezt tenné Lou-val. Cocóval. Az anyámmal. Velem. Ismerős, sűrű és nyúlós indulat bugyogott a zsigereimben. Itt nemcsak a falusiak követnek el bűnt. Noha szemrebbenés nélkül lemészárolnák ezt az ártatlant, Morgane megkínozta és megnyomorította a testvéreimet – fivéreimet és nővéreimet –, hogy járulékos veszteségei legyenek egy háborúnak, amit nem ők választottak. Egy háborúnak, amit ez a cauchemar se választott.

Ebből elég.

Egy gyors látogatás a világítótoronynál nem árt senkinek. Figyelmeztetjük a cauchemart, mielőtt a csőcselék lecsap rá – talán ki is szabadítjuk –, azután napnyugtára odébb állunk. Ezt kell tennünk. Lou talán rossz utat választott számunkra, de ez egy lépés a helyes irányba. Talán éppen ezáltal állunk át új útra. Jobb útra.

Legalább később érkezünk a Le Blanc-kastélyhoz. És talán…

– Én nemmel szavazok. – Coco hangja élesen csendült ki a kámzsa alól. – A chaucemarok veszélyesek, és nekünk nincs időnk a kitérőkre. Tovább kell haladnunk a kastély felé.

Lou vigyorogva bólogatott.

– Ha segítünk ennek a chaucemarnak – vetettem fel –, lehet, hogy ő is segít nekünk. Itt a titokzatos szövetségesed, Cosette. Még csak nem is a föld alól.

Bár nem láthattam az arcát, éreztem perzselő haragját.

A fejem csóválva odaadtam Célie-nek a takaróm, majd visszatértem a padomba. Lou nem eresztette el a kezem. Hüvelykje kirajzolta a vénákat a csuklómon.

– Szükségünk van Célie hintójára – suttogtam. – Akár hazatér vele, akár nem.

Célie így is felkapta a fejét.

– Az a hintó számottevően felgyorsítaná az utazásunkat.

– Igen. – Egy hosszú pillanatra eltűnődtem. Vagy inkább újra eltűnődtem. Egy izomszál megrándult az államon, ahogy láttam Célie reménykedő arcát és eltökélten megfeszülő vállát. Nem ismertem rá. – Úgy bizony.

Achille égnek emelt kézzel visszaindult mosogatókonyhája felé, hogy megszabaduljon a társaságunktól.

– Bolondok vagytok mind – vetette oda búcsúzóként a válla felett. – A cauchemar éjjel a legerősebb. Ezért támad a tömeg már az első hajnalfénynél. Akármit tesztek is, ne lássanak meg. A félelem ostobaságokra sarkallja az embert. – Még vetett egy pillantást Célie-re és rám, majd megcsóválta a fejét. – De a bátorság is ostobává teszi.

6.

Egy vészjósló jelenlét

Lou

A sötétségből egy hang emelkedik fel.

Nem az a hang. Nem a rettenetes, ami búg és hívogat. Ez a hang élesebb, harapósabb, elevenbe vág. Ismerős. Nem kísért. Csak… kárhoztat.

Ébredj fel, csattan rám. Még nem haltál meg.

Csakhogy nem ismerem ezt a szót. Nem értem a szót: halál.

Senki sem. Nem az a lényeg – vagy épp ez a lényeg. Elhalványodsz.

Elhalványodni… A sötétség feledést kínál. Édes enyhülést.

A jó nyavalyát. Túl keményen és túl sokat dolgoztál ahhoz, hogy most add fel. Gyerünk. Nem feledés kell neked. Élni akarsz.

Kísérteties kacaj visszhangozza be az árnyakat. A véget nem érő feketeséget. Köröttem kavarog, tudatom repedező falait simítgatja, cserepekké tört lelkem vigasztalja. Add fel, kisegér. Hadd faljalak fel.

Fáj. A sötétség minden lüktetése kiélezi a kínt, míg végül már nem bírom elviselni.

A szíved az. Az éles hang visszatér, erősebben. Hangosabban az ütemes dobolásnál is. Da-damm. Da-damm. Da-damm. Ösztönösen elhúzódnék, de nem rejtőzhetem el a hang elől. A fájdalom elől. Ott visszhangzik mindenütt, körös-körül. Még mindig dobog.

Próbálom feldolgozni, próbálok a sötétség mélyére kémlelni, ahol az a szív doboghat. Nem látom sehol.

Ne rejtőzz előle, Lou. Urald a fájdalmad. Használd.

Lou. Ismerős szó – mint egy hirtelen fújtatás nevetés közben. A lélegzetvétel az elrugaszkodás előtt, az élesen beszívott levegő, mikor zuhanás helyett felröppensz. A megkönnyebbülés, a bosszúság, a kiábrándulás sóhaja. Haragos kiáltás, kéjes nyögés – én magam. Nem vagyok egy a sötétséggel. Valami más vagyok. Ez a hang pedig… az enyém.

Hát itt vagy, mondja – mondom – leplezetlen megkönnyebbüléssel. Már épp ideje volt.

A felismerés örvén jön a következő, én pedig egyszeriben megfeszülök, neki a pusztító feketeségnek. Válaszol a maga módján, és már nem csupán sötétség, saját jelenléte van. Vészjósló jelenléte. Valahogy helytelennek érződik. Idegennek. Nem lehetne itt – bárhol legyen is az itt –, mert ez a hely… az enyém ez is. Mint a szívverésem. Mint a nevem. Bármennyire is nekiveselkedek és próbálgatom az erőm, bármerre terjeszkedek, furakodom és furakodom és furakodom, sziklaszilárd ellenállásba ütközöm.

A sötétség megingathatatlan.

7.

Kérdezz-felelek

Reid

Lou ujjbegyei a többiek ütemes lélegzetvételét követve siklottak végig a lábamon. Minden belégzéssel fentebb hatolt, minden kilégzéssel elfordította csuklóját, és lágyan lefelé simított a kézfejével. Szél fütyült be a szentély résein, borzolta fel karomon a bőrt. Meredten álltam érintését, pedig a szívem a torkomban dobogott a legapróbb súrlódástól is. Feszülten várakozva. Az ujjak kíméletlenül haladtak felfelé, igézően lassan, és egyre csak fel, fel a combomon, amíg végül elkaptam a csuklóját, és tenyeremmel befedtem kézfejét. Mozdulatlanságra kárhoztattam.

Egy idegen érzés alvasztotta meg a vérem, ahogy meredten néztem kezét az enyémben. Vágyakoznom kellett volna rá, görcsösen az ismerős és mohó éhségtől, a forróságtól, ami szinte lázba lovallt minden érintésére, de ez a görcs a gyomromban… távol állt a vágyakozástól. Valami más volt. Valami rossz. Míg a többiek fél órával korábban a lefekvéshez készültek, engem lassan elborított a rettegés. Az érzés csak erősödött, mikor utolsóként Beau is megadta magát az álomnak, hogy kettesben hagyjon bennünket.

Megköszörültem a torkom, és megszorongattam Lou ujjait. Kipréseltem egy mosolyt. Csókot leheltem a tenyerébe.

– Hamar itt lesz a reggel. El kell hagynunk Fée Tombe-ot, mihelyt kiszabadítjuk a cauchemart. Újabb hosszú napok várnak ránk az úton.

Kifogásnak hangzott.

Az is volt.

Mély morgó hang visszhangzott a torkában. Nem viselte a nyakszalagot, mióta eljöttünk Cesarine-ből. Tekintetem alásiklott a sebhelyre, amely gyógyult, de még dühösvörösen duzzadozott. Megsimogatta szabad kezével.

– Hogyan szabadítasz ki egy cauchemart?

– Talán hallgat az értelmes szóra. Meggyőzzük, hogy térjen vissza az erdőbe.

– És ha nem megy?

Felsóhajtottam.

– Figyelmeztethetjük a csőcselékre, de nem kényszeríthetjük semmire.

– És ha úgy dönt, hogy felfalja a csőcseléket? Ha a figyelmeztetésünkkel csak lehetőséget adunk rá?

– Nem tesz semmi ilyet – jelentettem ki.

Halvány félmosollyal méregetett.

– Egészen megkedvelted a fajtánkat, nem igaz? – Széles mosoly terült szét az arcán. – A magamfajta rémségeket.

Csókot nyomtam a homlokára. Nem törődtem bőrének idegen illatával.

– Aludj, Lou.

– Nem vagyok fáradt – dorombolta a sötétben túlontúl fényes szemmel. Túl sápadtan. – Egész nap szunyáltunk. – Mikor keze újra felkúszott a mellkasomra, elkaptam és összefűztem vele ujjaimat. Félreértette a gesztust, bátorításnak vélte. Mielőtt egyet is pislanthattam volna, átvetette térdét az ölemen, hogy meglovagoljon, és esetlenül a fejünk fölé emelte a kezünket. Mikor ívben kihúzta magát, és hozzám simult a mellkasa, a gyomrom úgy zuhant a mélybe, mint a kő. Hogy a fene vinné el.

Küzdöttem, hogy szenvtelen maradjon a tekintetem. Persze hogy ezt kívánta – hogy megérintsen. Miért is ne tette volna? Nem egészen egy hónapja még én is megszállottként vonzódtam hozzá. Csípőjének szelíd ívéhez, hajának tömött hullámaihoz, a szemében csillogó huncut fényhez. Éber pillanataiban alig bírtam megállni, hogy ne másszak rá – még a tulajdon anyám jelenléte sem gátolt. S még akkor sem pusztán testi vágyat éreztem.

Kezdettől fogva felélesztett bennem valamit. A jelenléte iránti vágyat. Tombolhatott vagy magába zárkózhatott, én akkor is a közelében akartam lenni.

Most Beau, Coco és Célie felé tekingettem, és azért fohászkodtam, bárcsak fészkelődni kezdene valamelyik. Nyitná ki a szemét, és zavarna meg bennünket. De csak azért se ébredtek fel. Békésen aludtak, fittyet hányva belső vívódásomra.

Szerettem őt. Ezt biztosan tudtam. A csontjaimban éreztem.

Miközben rá sem bírtam nézni.

Mi a frász ütött belém?

Harag lobbant benne, ahogy ajkai a fülemhez simultak, cimpámat becézgették. Túl sok foggal. Túl sok nyelvvel. Átsöpört rajtam a viszolygás újabb hulláma. Miért? Csak mert még mindig gyászol? Csak mert én is? Csak mert úgy esett neki a vacsorának, mint egy vadállat, vagy mert az elmúlt órában kettőt, ha pislantott? Lelkem mélyén megráztam magam, és nehezteltem Beau-ra. Önmagamra. Igaz, hogy Lou furább a szokásosnál, de ez sem mentség arra, hogy az érintésére égnek mered minden szőrszálam.

Még rosszabb, hogy ezek a gondolatok – ez a kiélesedő rettegés, ez a nyugtalanító idegenkedés – árulásnak hatottak. Lou sokkal jobbat érdemel ennél.

Nagyot nyeltem, és felé fordultam, hogy ajkaink találkozzanak. Lelkesen, habozás nélkül viszonozta a csókot, ami csak tovább mélyítette a bűntudatomat. Nem érzékelte a vonakodásomat, csak még inkább hozzám simult. Rajtam ringott a csípőjével. Otrombán. Mohón. Mikor újra nekiesett a torkomnak, és fogával rátapintott szapora pulzusomra, lemondóan megráztam a fejem. Valami akkor sincs rendjén. Kezem lehullott a válláról.

– Beszélnünk kell.

A szavak önmaguktól buktak elő. Lou meglepetten hunyorgott, és fakó szemében mintha felsejlett volna valami… bátortalanság. Utáltam magam ezért. Egész kapcsolatunk során hozzávetőleg kétszer láttam őt bizonytalannak, és ez egyik alkalom se ütött ki valami jól. Az arckifejezés eltűnt, ahogy jött, hogy egy pajkos kis vigyor lépjen a helyébe.

– Ahhoz is kell a nyelv, nem igaz?

Gyengéden, ám határozottan kicsúsztattam az ölemből.

– Ne. Ne csináld.

– Biztos? – Igézően simult hozzám. Vagy legalábbis igéző akart lenni, mozdulatából mégis hiányzott minden csáberő. Elhúzódtam, úgy fürkésztem túlzottan is fénylő szembogarát. Kipirult orcáját.

– Valami baj van?

Mondd el. Közösen megoldjuk.

– Te mondd meg. – Mikor keze újra a mellkasomon tapogatózott, konokul leplezett kétségbeeséssel megragadtam, és figyelmeztetés gyanánt megszorítottam fagyos ujjait. – Beszélj, Lou.

– Miről szeretnél társalogni, drága férjuram?

Nagy levegőt vettem, miközben tüzetesen figyeltem.

– Anselről.

A név úgy hullott közénk, akár egy tetem. Súlyosan. Holtan.

– Anselről. – Homlokráncolva szabadította ki kezét. Ködössé vált a tekintete. Üressé. Egy távoli pontra meredt a vállam felett, pupillái apró, szinte érzékelhetetlen mozdulatokkal tágultak és szűkültek. – Anselről akarsz beszélni.

– Igen.

– Nem – jelentette ki lapos hangon. – Én rólad akarok beszélni.

Résnyire szűkült a szemem.

– Hát én nem.

Nem válaszolt azonnal, csak meredt átható tekintettel, mint keresne valamit – de mit? Az ideillő szavakat? Lou sosem törődött azzal, hogy az odaillő szavakat keresgélje. Igazából azt élvezte, ha egyáltalán nem illettek oda. Ha őszinte akarok lenni magamhoz, én meg a hallgatásukat élveztem.

– Akkor legyen egy újabb kérdezz-felelek – élénkült fel hirtelen.

– Mi?

– Mint a cukrászdában. – Szaporán bólogatott, mintha magát győzködné, mielőtt végre rám nézett. Oldalt billentette a fejét. – Nem etted meg a fahéjas csigád.

Hunyorogva néztem rá.

– Mi?

– A csigád. Nem etted meg.

– Igen, hallottam, csak… – Megráztam a fejem. Zavarba esetten próbálkoztam újra. – Nem vagyok olyan édesszájú, mint te.

– Mmm… – Csábítóan megnyalta ajkait. Mikor a karjai hátulról rám fonódtak, ellenálltam a kísértésnek, hogy kibújjak közülük. Mikor viszont ujjait a hajamba fészkelte, nem állhattam tovább. Úgy tapadt rám, mint valami kórság. – A vadhús is fenséges tud ám lenni. Sós. Omlós. Legalábbis frissében – tette hozzá sokat sejtető mosollyal. Először döbbent zavarral meredtem rá. Azután elborzadva. Úgy értette, nyersen. – Máskülönben a hullamerevségtől túl rágós lesz. Vagy két hétre fel kell lógatnod, hogy felengedjenek a szövetek. Így persze nehéz elkerülni a legyeket…

– Mikor a csudába ettél te nyers vadhúst? – kérdeztem hitetlenkedve.

Szeme felragyogott a jelző hallatán, és az izgatottságtól vibrálva hajolt közelebb.

– Neked is ki kéne próbálnod. Tetszene. – Azután: – Persze egy boszorkányvadásznak az elefántcsonttornyában nincs szüksége rá, hogy megnyúzzon egy szarvast. Áruld el, éreztél már éhséget?

– Igen.

– Mármint valódi éhséget? Elszenvedted valaha a hideget? Azt a fajtát, ami jéggé dermeszti a bensődet?

Ellenséges szavai dacára a hangjában nem hallottam megvetést. Csakis érdeklődést. Őszinte kíváncsiságot. Előre-hátra ringott, nem bírt nyugton maradni, miközben engem figyelt. Meredten néztem.

– Tudod, hogy igen.

Félrevetette a fejét.

– Tudom? – Lebiggyesztette ajkát, és újra bólintott. – Tudom. Hát persze, igen. A Teknőben. Mardósó hideg volt, igaz? – Középső és mutatóujja sétára indult felfelé a combomon. – Most is éhes vagy, ugye?

Kuncogott, mikor visszatereltem kezét az ölébe.

– Mi a… – Megköszörültem a torkom. – Mi a következő kérdés?

A kedvében járhatok. Belemehetek a játékába, ha ez kell hozzá, hogy áttörjem a falat. Ha csak így tárhatom fel, hogy mi az, ami ennyire… megváltoztatta, felőlem itt ülhettünk egész éjjel. Segítek neki. Rajta. Ha valóban gyászol, beszélnie kell róla. Beszélnünk kell róla. A bűntudat újra belém nyilallt, amikor lenéztem a kezére. Szorosan egymásba kulcsolta.

Nekem kellett volna fognom. Mégsem tudtam rászánni magam.

– Ó, a kérdések, azok a kérdések… – Ajkaihoz vonta összefűzött ujjait, úgy töprengett. – Ha bárki lehetnél, kit választanál? – Újabb vigyor. – Kinek a bőrébe bújnál?

– Én… én… – Gondolkodás nélkül Beau-ra sandítottam. Ami nem kerülte el Lou figyelmét. – Nem akarnék más lenni.

– Nem hiszek neked.

Védekező hangon kérdeztem:

– Te ki akarnál lenni?

Leeresztette kezét a mellkasára. Összekulcsolt ujjaival olyan volt, mintha imádkozna. Csak ne lett volna ott a tekintetében az a számítás, az az ördögi fény.

– Én az lehetek, aki csak akarok.

Megköszörültem a torkom, és igyekeztem ügyet se vetni a tarkómon meredező szőrszálakra. Sikertelenül.

– Honnét tudsz a cauchemarokról? Egész életemben az okkult világot tanulmányoztam, de még sosem hallottam ilyen teremtményekről.

– Te pusztítottad az okkult világot. Én éltem benne. – Felvetette az állát. A mozdulattól újabb borzongás szaladt végig a gerincemen. – Én vagyok az. Többet tanulunk a sötétben, mint a napvilágon valaha is. – Mikor nem reagáltam, hirtelen újabb kérdést tett fel. – Hogyan szeretnél meghalni?

Á! Sokatmondó pillantást vetettem rá. Témánál vagyunk.

– Ha rajtam áll… azt hiszem, legszívesebben az öregségben halnék meg. Kövéren és boldogan. A szeretteim körében.

– Nem inkább harcban?

Riadt lélegzet. Émelyítő puffanás. Skarlátvörös glória. Félresöpörtem az Ansellel kapcsolatos utolsó emlékeket, és egyenest a szemébe néztem.

– Senkinek sem kívánnám azt a halált. Még magamnak se. Többé már nem.

– Ő választotta.

Bár görcsbe rándult a szívem – még az említésétől is könnyek szöktek a szemembe –, fejet hajtottam.

– Igaz. Becsülni is fogom életem minden egyes napján, amiért úgy döntött, hogy segít neked és harcol érted. Amiért szembeszállt miattad Morgane-nel is. Ő volt köztünk a legkülönb. – Végre lehervadt arcáról a mosoly. Kinyúltam felé, hogy megfogjam a kezét. Bármily fagyosnak is éreztem, nem engedtem el. – Akkor se legyen miatta bűntudatod. Ansel önmaga miatt döntött így – nem érted vagy értem, csakis önmagáért. Most pedig te jössz – emeltem fel a hangom, mielőtt közbevághatott volna. – Válaszolj a kérdésre.

Kifürkészhetetlen maradt az arca. Kifejezéstelen.

– Én nem akarok meghalni.

Kezem közt görgettem fagyos ujjait, hasztalan próbáltam felmelegíteni.

– Tudom, de ha választhatnál…

– Azt választanám, hogy ne haljak meg – vágta rá.

– Mindenki meghal, Lou – emlékeztettem.

Közelebb hajolt, keze felsiklott a mellkasomon. Egyenest a fülembe suttogta:

– Ki szerint, Reid? – Ahogy tenyerébe fogta arcomat, egy pillanatra feloldódtam a hangjában. Ha behunytam a szemem, úgy tehettem, mintha a másik Lou közeledne hozzám. Úgy tehettem, mintha ez a jeges érintés a másikhoz tartozna – a mocskos szájú tolvajhoz, az eretnekhez, a boszorkányhoz. Úgy tehettem, mintha fahéjtól illatozna a lehelete, miközben haja hosszan és barnán omlik a vállára. Úgy tehettem, mintha mindez csak egy gondosan kieszelt tréfa lenne. Egy otromba tréfa. Mintha bármikor elnevethetné magát, és megpöckölhetné az orrom. Rám szólhatna, hogy lazítsak már. Ajka ehelyett leereszkedett az enyémre. – Ki mondja, hogy meg kell halnunk?

Nagyot nyeltem, és kinyitottam a szemem, mire megtört a varázs.

8.

Légió a nevem

Lou

Kevés előnye van annak, ha az ember már nem birtokolja a testét – vagy inkább nincs tudatában a testének. Minthogy nincs szemem a látásra és fülem a hallásra, lábam a járásra és fogam a falásra, azzal múlatom az időt, hogy a sötétben lebegek. Ámbátor… lebeghet valaki testetlenül? Létezhet egyáltalán? Hisz ez a sötétség sem egészen sötétség, igaz? Vagyis…

Atyaég. Nicholina le Clairben létezem.

Nem. Ő létezik énbennem, a testrabló kis szukája.

Remélem, épp megjön a vérzésem. Megérdemli.

Bármilyen türelmetlenül várom is a válaszát, nem hangzik fel kísérteties kacaja, nem ül fel a provokációnak, ezért hát tovább próbálkozom. Ezúttal hangosabban. A mélységbe harsogom gondolataimat – lehetnek gondolataim agy nélkül? Tudom, hogy hallasz. Remélem, a méhem fellázad ellened.

A sötétség mintha felkavarodna válasz gyanánt, de szólni továbbra sem szól.

Kényszerítem magam, hogy összpontosítsak, mikor nekifeszülök nyomasztó jelenlétének. Jottányit se moccan. Újra próbálom, erősebben. Semmi. Nem is tudom, mióta erőlködöm. Azt se tudom, mennyi idő telt el, mióta visszanyertem az öntudatom. Az időnek itt nincs jelentése. Ebben az ütemben talán háromszáz év múlva foglalom vissza a testem, hogy a sírban, porladó csontvázként ébredjek. Anyám legalább nem tud végezni egy csontvázzal. Azoknak legalább nincs méhük.

Szerintem be fogok csavarodni.

Egy utolsó nekirugaszkodás után ellenállok a dühroham késztetésének. Ezen a helyen mintha az érzelmek is… mások lennének. Vad és háborítatlan ámokfutást végeznek, nincs test, ami megfékezné őket, máskor pedig, az ilyen pillanatokban, úgy érzem magam – bármilyen formát vettem is fel –, mintha egybeolvadnék velük. Mintha érzelemmé válnék.

Reid utálná ezt a helyet.

Az ő gondolata lándzsaként hatol át tudatomon, mígnem egy új érzelem fenyeget azzal, hogy felemészt. A melankólia.

Észreveszi vajon, hogy nem vagyok önmagam? Észreveszi bárki is? Tudják-e, hogy mi történt velem?

Újra Nicholinára, a sötétségre összpontosítok, mielőtt még a melankólia egészben felfal. Nincs sok értelme ilyesmin rágódni, mégis dermesztő hidegség kúszik elő a ködből, a tudatalattimból. Egy újabb nemkívánatos gondolat: hogyan is vehetnék észre? Már La Voisin és Nicholina árulása előtt se voltam önmagam. Még most is érzem azokat a felfeslett szegélyeket, azokat a hasadékokat a lelkemben, melyeket önszántamból téptem fel.

Az egyik mélyebben váj belém, mint a többi. Egy nyílt seb.

Ösztönösen elhúzódom whiskyszínű szemétől, bodorodó pilláitól és dallamos nevetésétől. Belesajog a szívem vállamra hulló kajla karjába, meleg kezébe. Együttérzéstől lüktet, színlelt akcentustól és egy palack lopott bortól, szemérmes pironkodástól és színlelt szülinapoktól. Megperzsel a hűségével, amilyen nincs több a világon.

Még a tizenhetet sem töltötte be.

Ansel halála kettéhasította a lelkem, és lehetővé tette, hogy Nicholina besurranjon azon a résen. Ezzel viszonoztam az áldozatát – elveszítettem önmagam. Önutálat kavarog, feketén és mérgezőn, tudatom kútja mélyén. Jobbat érdemelt volna. Többet.

Megadhatom neki. Legyen a tanúja Isten, az Istennő, vagy csak rothadt lelkem sötétje, de megadhatom neki. Tehetek róla, hogy ne legyen hiábavaló a halála. Válaszként egy ismeretlen hang mormolása térít magamhoz. Ó, brávó.

A tintaként örvénylő köd ijedtségemmel együtt visszahúzódik, de újra nekifeszülök, kutatom ezt az új jelenlétet. Nem Nicholina az. Nem is én. Ami azt jelenti, hogy van itt… még valaki.

Ki vagy?, kérdem színlelt merészséggel. Az Anya csecseire, hány ember – lélek, szellem, entitás vagy mi – férhet el egyetlen testben? Mit akarsz?

Nem kell félned. Megint egy másik hang. Éppoly ismeretlen, mint az előző. Nem bánthatunk.

Mi vagyunk te.

Vagyis, teszi hozzá egy harmadik, mi vagyunk ő.

Ez nem válasz, csattanok fel. Mondjátok meg, kik vagytok.

Rövid hallgatás.

Azután egy negyedik hang. Nem emlékszünk.

Egy ötödik. Hamarosan te sem fogsz.

Ha volna csontom, a velőm is beleborzongana e szavakba. Hány… hányan vagytok?, kérdezem csendesen. Egyikőtök sem emlékszik a nevére?

Légió a nevünk, felelik a hangok tökéletes egységben. Mert sokan vagyunk.

Kénköves pokol. Nemcsak öt hang. Akkor már inkább ötven. Basszus, basszus, basszus. Homályosan emlékszem az igeversre az Érsek Bibliájából, amit kölcsönadott a Torony pincéjében. A szóban forgó fickót megszállták a démonok, csakhogy ezek… ezek nem démonok, igaz? Nicholinát megszállták volna a démonok?

Sajna, nem tudjuk, felel az első barátságosan. Időtlen idők óta itt élünk. Démonok éppúgy lehetünk, mint kisegerek. Csak azt látjuk, amit úrnőnk lát, csak azt halljuk, amit úrnőnk hall.

Kisegerek.

Néha beszél hozzánk, teszi hozzá az egyik, és mintha csalafintaságot éreznék a hangjából. Egyszerűen tudom, mintha a tudata egybefolyna az enyémmel. Amúgy csak ugratunk. Nem is Légió a nevünk. Ha minket kérdezel, bárgyú egy név.

Csak az újaknál használjuk.

Erre mindig ugranak.

Bár ezt most a saját emlékeidből vettük. Vallásos vagy?

Illetlenség ilyesmit kérdezni valakitől.

Ő most már nem valaki. Közülünk való. Különben is, tudjuk a választ. Csak előzékenyek vagyunk.

Fittyfenét. Nincs nagyobb modortalanság, mint más emlékei közt turkálni.

Hagyd meg a hegyibeszédet akkorra, mikor eltűnnek az emlékei. Nézd csak meg. Még frissek.

Kényelmetlen bizsergést érzek, ahogy a hangok egymással marakodnak, és megint, ösztönösen tudom, hogy a tudatomban turkálnak – bennem. A múlt képei sebesebben tűnnek fel és el a ködben, semhogy nyomon tudnám követni őket, de a hangok egyre csak furakodnak, még többre szomjaznak. Tánc a májusfa körül Estelle-lel, fuldoklás a Doleurben az Érsekkel, vergődés az oltáron anyámmal…

Elég! Kiáltásom élesen hasít át az emlékeken, mire a hangok visszahúzódnak, meglepetten, mégis megjuhászodva. Ajánlom is. Mintha bolhák élősködnének a saját tudatalattimon. A nevem Louise le Blanc, és határozottam állítom, hogy valaki vagyok. Azt mondanám, kotródjatok a fejemből, de miután még abban se vagyok biztos, hogy ez az én fejem, gondolom, az elkülönülés sem lehetséges. Szóval, ki itt a legújabb? Emlékszik rá valaki?

Némaság honol egy áldott pillanatig, mielőtt a hangok megint egyszerre kezdenek beszélni és azon perlekedni, hogy ki van itt a legrégebben. Túl későn eszmélek rá a tévedésemre. Ezek a hangok már nem különálló lények, hanem egyetlen felbolydult méhkas. A bosszúság rövid úton haraggá szilárdul. Kezekre vágyom, hogy beléjük fojthassam a szuszt. Szólni próbálok, de egy új hang közbevág:

Én vagyok a legújabb.

A többi hang nyomban elhalkul, kíváncsiságot sugároz. Kíváncsi vagyok én magam is. Ez a hang más, mint a többi: mély és férfias. Énként is hivatkozott magára, nem a mi részeként.

S te ki vagy?, teszem fel a kérdést.

Ha egy hang ráncolhatja a homlokát, ezt teszi. Én… én azt hiszem, egykor Etienne-nek hívtak.

Etienne, visszhangozzák a többiek. Sustorgásuk ütemet ver, mint egy rovar szárnycsapásai. Idegesítő hang, de ami még rosszabb – érzem a pillanatot, mikor felszínre bukik a teljes neve kollektív emlékezetükből. Az én emlékezetemből. Etienne Gilly.

Gaby testvére vagy, mondom ki újra feltámadó rettenettel, ahogy együtt emlékezem velük. Morgane gyilkolt meg.

A hangok szó szerint remegnek a várakozástól, ahogy összhangba kerülő emlékeink kitöltik a hézagokat és megfestik a teljes képet: hogyan szállta meg őt Nicholina, és vezette el keresést mímelve oda, ahol Morgane lesben állt az erdőben. Hogyan rabolta el, majd kínozta meg Morgane egy nyirkos és sötét barlang mélyén, alig tucatnyi mérföldre a tábortól. La Voisin pedig… mindvégig tudott erről. Sőt, ezüsttálcán kínálta fel Morgane-nek Etienne és Gabrielle fejét.

Egy részem még most sem hiszi el, nem képes feldolgozni az árulásuk feletti döbbenetet. A megaláztatást. Josephine és Nicholina szövetkezett az anyámmal. Bármennyire is nem szívelem őket, sosem hittem volna, hogy képesek ilyen gyalázatra. Feláldozni a saját kovenjük tagjait – miért is? Hogy visszatérhessenek a kastélyba?

Igen, suttogja Etienne.

Tudja, mert Nicholina szemén át látta mindezt, még azután is, hogy a valódi Etienne meghalt. Látta, amikor megszentségtelenített holttestét a sátramnak támasztották. Tehetetlenül nézte, ahogy Morgane elrabolja Gabrielle-t, akit ugyanilyen sorsra szánt, ahogy megkínozza a kishúgát, ahogy Gaby végül elszökik a Koponyabálról.

Csakhogy…

A homlokom ráncolom. Érezhető hézagok vannak az emlékeiben. Emitt egy kisebb hiány, amott egy ordító. Mint például a saját szerepem a Koponyabálon. Gabriella hajszíne. Minden hézag kitöltődik, ahogy rágondolok, mintha az emlékezet kifoldozná magát, amíg csak teljes nem lesz az idővonal.

Dacára annak, hogy… nos, halott, Etienne ugyanúgy lát mindent, mintha ott lett volna.

Hogyan?, kérdem óvatosan. Etienne, te… meghaltál. Miért nem távoztál el?

Mikor Nicholina megszállt, eggyé váltam a tudatával és… nem hiszem, hogy valaha elereszt.

Szent szarcsimbók. Döbbenetem átadja helyét a hamisítatlan borzadálynak. Nicholina megszállta mindannyiótokat?

Érzem, ahogy újra átfésülik az emlékeinket, egybefésülik a Nicholinával, La Voisinnel és a vérmágiával kapcsolatos minden tudásunkat. A sötétség mintha izgatottan vibrálni kezdene, amint egy ilyen fantasztikus és lehetetlen következtetést mérlegelnek. Mégis… milyen gyakran beszélt Nicholina kisegerekről? Gabrielle állította, hogy Nicholina és La Voisin szíveket eszik, így őrzi meg örök fiatalságát. Mások még sötétebb mágiáról sugdolóztak. Ugyanúgy kikristályosodik bennük a megértés, mint bennem.

Nicholina valamiképp örökre bezárta ezeket a lelkeket a sötétjébe.

A tiedet is, emlékeztet az egyikük gorombán. Már te is közénk tartozol.

Nem. A sötétség mintha rám nehezedne, ahogy szavai igazságként csendülnek fel. Egy pillanatig szólni se tudok. Nem, én még élek. A templomban vagyok, és Reid…

Ki mondja, hogy mind meghaltunk?, kérdezi a csalafinta hang. Lehet, hogy vannak köztünk, akik még mindig élnek. Talán csak széttöredezett a lelkünk. Egy kicsi itt, egy kicsi ott. Egy kicsit mindenütt. A tiedre is ez a sors vár.

Mikor a sötétség újra örvényleni kezd – mind sűrűbben, amíg végül már agyonnyom a súlyával –, a többiek érzik kiteljesedő hisztériámat. Hangjuk kevésbé goromba, kevésbé barátságos, kevéssé csalafinta. Sajnáljuk, Louise le Blanc, de már túl késő. Neked. Nekünk. Mindannyiunknak.

NEM. Minden erőmmel nekifeszülök a sötétségnek, újra és újra ezt a szót hajtogatom, mint valami varázsigét. Keresem az aranyfonalat. Bármit. Nincs más, csak a sötétség. Nem nem nem nem – Nem felel más, csak Nicholina vérfagyasztó kacaja.

9.

A világítótorony

Reid

A hajnal első napsugara dicsfényt vont az ajtóban álló Achille atya köré. Kivárta, amíg felkeltettem a többieket. Senki sem aludt jól. Fekete karikák húzódnak Célie szeme alatt is, pedig mindent elkövetett, hogy pirosra csipkedje orcáját. Coco ásított, míg Beau morgolódott és a nyakát ropogtatta. Sajgott az enyém is, pedig Lou hideg ujjai megdögönyözték csomós izmaimat. Szabadkozó mosollyal ráztam le magamról az érintését, és elindultam az ajtó felé.

– A falusiak még vagy egy óráig nem kezdenek mozgolódni – nyugtatott meg Achille atya, s ahogy elsorjáztunk előtte, egy-egy almát nyomott a kezünkbe. – Ne feledjétek, mit mondtam: nem láthatnak meg titeket! A vadászoknak innen nem messze van egy állomásuk. Ne akarjátok, hogy bárki kövessen… akárhová is mentek.

– Köszönjük, atyám. – Zsebre tettem az almát. Nem fénylett, piros se volt, de Achille igazából semmivel sem tartozott nekünk. Többet adott, mint amennyit a helyében más adott volna. – Mindent köszönünk.

Mélyen a szemembe nézett.

– Szóra sem érdemes. – Mikor biccentett, és indultam, hogy átvezessem a többieket a templom udvarán, még elkapta a karom. – Legyetek óvatosak. A cauchemarok a kárhozat hírvivői. – Mikor kétkedve felvontam a szemöldököm, morogva hozzátette: – Csak nagy katasztrófák előtt látni őket.

– Egy csőcseléket azért nem neveznék katasztrófának.

– Sose becsüld alá a csőcselék hatalmát. – Beau laza mozdulattal átvetette karját Coco vállán, miközben egy fának támaszkodtak. A köd csápjaival kámzsájuk szegélyébe kapaszkodott. – Nagy tömegben még az egyszerű emberek is elmondhatatlan gonoszságokra képesek. Láttam már ilyet.

Achille atya eleresztette a karom, és hátrébb lépett.

– Akárcsak én. Legyetek óvatosak.

Minden további nélkül eltűnt a templomban, és határozott mozdulattal magára zárta az ajtót.

Különös érzés bizsergett a mellkasomban, ahogy a távozását figyeltem.

– Nem tudom, látjuk-e még…

– Aligha – vont vállat Lou. A gomolygó köd körülölelte törékeny termetét. Mögötte egy fehér alak bontakozott ki a félhomályból, és villantotta felénk borostyánszínű szemét. Felhorkantam. A kutya tért vissza. Lou nem vette észre, csak kitárta karját a domboldal felé. – Indulhatunk?

Fée Tombe faluja a hematit után kapta nevét. Feketén szikrázó szirtek sorjáztak mérföldhosszan a tengeren, mint egy tündérszárny szétszóródott hártyái – némelyik magasan és karcsún, ezüstös pókhálóval beszőve, mások kurtán és zömöken, vérvörös erekkel. Még a legkisebbek is halhatatlan óriásokként tornyosultak a tenger fölé. Hullámok csapdostak odalent, a hajóroncsok körül. Innét, a csapás felől nézve árbocaik csorba fogsor gyanánt meredeztek.

Célie megborzongott a fagyos szélben, azután felszisszent, amikor a lába beakadt két kődarab közé, és kifordult. Beau együttérző pillantást vetett rá.

– Tudja, még most sem késő visszafordulnia.

– Nem. – Célie makacsul kihúzta magát, azután kiszabadította a lábát. Újabb kövek szánkáztak alá a csapáson, és hullottak odalent a tengerbe. – Szükségünk van a hintómra.

– Apád hintójára – mormolta Coco. A balján magasodó meredek sziklafalon tartotta az egyik kezét – a másikkal szorosan markolta La Petite Larme-ot –, ahogy eloldalazott mellette. Beau óvatosan követte az egyenetlen talajon, ahol a csapás összeszűkült és csigavonalban felfelé haladt. A csoport legvégén én Lou köpenyének szövetét markolásztam.

Feleslegesen nyugtalankodtam. Lou egy vadmacska kecsességével mozgott, egyszer sem csúszott el vagy botlott meg. Könnyed és finom léptekkel haladt.

Szín szökött Célie halovány arcába, ahogy próbálta tartani a tempónkat. Zihálva kapkodta a levegőt. Mikor újra elbotlott, megkerültem Lou-t.

– Beau-nak igaza van, Célie – mormoltam. – Várhatnál a kápolnában, amíg elintézzük a cauchemart. Visszamegyünk érted, mielőtt továbbindulnánk.

– Nem. – Szoknyája és haja vadul repkedett a szélben. – Nem fogok a kápolnában várni.

Ahogy elsurrant mellette, Lou megpaskolta a fejét.

– Hát persze, hogy nem, cicus. – Azzal a jobb válla felett oldalvást vetett egy pillantást a robajló tengerre. – Nincs is miért félned. A cicusoknak kilenc életük van. – Felvillanó fogak. – Vagy nem?

Ujjaim megfeszültek a köpenyén, és hátrébb vonták, hogy odahajoljak a füléhez.

– Elég.

– Mi elég, drágám? – A nyakát nyújtogatta, ahogy rám nézett. Tágra nyitott, ártatlan szemmel, verdeső pillákkal. – Épp, hogy bátorítom.

– Halálra rémíted.

Hátranyújtotta kezét, hogy ujjával végigsimítson az ajkamon.

– Talán inkább te becsülöd alá.

Kiszabadította magát a szorításomból, és minden további nélkül elviharzott Célie mellett. Fokozódó riadalommal néztem a távozását. Mikor eltűnt a kanyarban Coco és Beau nyomában, Célie válla láthatóan megereszkedett. Nagy levegőt vett.

– Továbbra sem kedvel, pedig azt hittem, a történtek után…

– Te kedveled őt?

Egy árulkodó pillanat múltán elfintorodott.

– Még csak az kéne.

Biccentettem, hogy induljon tovább.

– Akkor nincs itt semmi gond.

Egy hosszú pillanatig hallgatott.

– De… miért nem kedvel?

– Óvatosan. – Odaléptem, hogy elkapjam a karját, mikor újra megtántorodott, de ő elhúzódott tőlem, és addig egyensúlyozott, amíg végül nekiesett a sziklafalnak. Megálltam, hogy ne forgassam a szemem. – Tud a közös múltunkról. Amellett pedig – köszörültem meg a torkom – hallotta, amikor szajhának nevezted.

Hátrapördült, hogy a szemembe nézzen.

– Mi?

Megvontam a vállam, és továbbindultam.

– A Szent Miklós-napi ünnepen kihallgatta a… társalgásunkat. Mindent egybevetve szerintem egész jól fogadta. Ott helyben meg is ölhetett volna.

– Ha… hallotta, amikor…? – Szörnyülködéstől elkerekedő szemmel emelte az ajkához a kezét. – Jaj, ne. Ne, ne, ne.

Ezúttal nem bírtam megállni. Esdekelve az égre emeltem tekintetem.

– Biztos nevezték már rosszabbnak is.

– De hát boszorkány – sziszegte Célie a mellkasát markolászva. – Meg… meg is átkozhatott volna, vagy… vagy…

– Akárcsak én. – A szokottnál is inkább nehezemre esett mosolyra húzni az ajkamat. Mintha gránitba faragták volna. Célie még azután is az ellenségeként tekintett Lou-ra, hogy az életét kockáztatva kimentette őt a katakombákból. Mit is vártam? – Miért követtél minket, Célie, ha ily kevésre tartasz? – Savanyú arca láttán gúnyos nevetéssel ráztam meg a fejem. Színlelt nevetéssel. Mintha ugyan még nem találkoztam volna ezzel a reakcióval. Ha Coco nem lobbantja lángra az alagutakat, a Koponyabál résztvevői vajon visszajöttek volna értünk? Hogy elhozzák a saját tüzüket? Bizonyára, amiért nem is hibáztattam őket. Egykor én is ezt tettem volna. – Felejtsd el.

– Ne, Reid, várj… nem úgy értettem… – Ha nem is ért hozzám, valami a hangjában megállított. Visszafordított. – Jean Luc elmondta, mi történt. Elmondta… tudod. Az igazat. Rólad. Sajnálom.

– Hát én nem.

Felvonta a szemöldökét.

– Nem?

– Nem én.

Amikor nem fejtettem ki bővebben, a barázdák tovább mélyültek a homlokán. Szaporán pislogott.

– Ó. Persze… értem… – Felfújta arcát, és hirtelen mozdulattal csípőre vágta a kezét, míg a szemében újra felszikrázott az oly ismeretlen indulat. – Hát én sem. Mármint nem sajnálom. Hogy más vagy. Hogy más vagyok. Kicsit se sajnálom.

Noha a szívéből szólt, nem rosszindulatból, attól még fájhattak volna a szavai. Mégsem fájtak. Inkább csillapították azt a bőröm alatt pezsgő ideges feszültséget, hogy meghitt melegséggé olvadjon. Talán békévé. Talán… lezárássá? Neki ott van Jean Luc, nekem Lou. Minden megváltozott közöttünk. S ez… így van rendjén.

Ezúttal őszinte mosolyra húztam az ajkamat.

– Barátok vagyunk, Célie. Mindig is barátok leszünk.

– Úgy legyen. – Kihúzta magát, és ellenállt a kísértésnek, hogy viszonozza a mosolyt. – Akkor a barátodként kötelességem tájékoztatni arról, hogy igencsak rád férne egy hajnyírás, és két gomb is hiányzik a kabátodról. Továbbá ki van szívva a nyakad. – Mikor felkaptam a kezem, hogy kitapintsam az érzékeny bőrt lüktető verőerem közelében, mégiscsak elnevette magát, és felszegett arccal faképnél hagyott. – Legalább eltakarhatnád, az illendőség kedvéért.

Ezt a Célie-t ismertem.

Kuncogva értem utol. Jóleső és meghitten ismerős érzéssel. Miután egy ideig osztoztunk a bajtársias csenden, összeráncolta a homlokát.

– Mit csinálunk, miután figyelmeztetjük a cauchemart?

A békesség szertefoszlott, akárcsak önfeledt mosolyom.

– A kastélyhoz megyünk.

Kezével újra a nyakához kapott. Ahogy idegességében mindig. Árulkodó szokás.

– És… és azután? Mégis, hogyan akarjuk legyőzni Morgane-t?

– Nézz a lábad elé – biccentettem a csapáson tátongó kátyú felé, de persze így is belebotlott. Ezúttal nem kaptam utána, ő pedig segítség nélkül is megállt a lábán. – Lou porig akarja égetni a kastélyt. – Újra mellkasomon éreztem azt a holtsúlyt. A torkomon. – S benne mindenkit.

– Mégis hogyan?

Megvontam a vállam.

– Hogyan csinál egy boszorkány bármit is?

– Tényleg, hogy működik? A… mágia? – Mintha kicsit elbizonytalanodott volna, ahogy szemérmesen lehajtotta a fejét. Újra felém fordult. – Mindig is érdekelt.

– Azt mondod?

– Jaj, ne játszd meg magad, Reid! Tudom, hogy te is kíváncsi voltál rá. – Egy pillanatra elhallgatott. – Mármint azelőtt.