részlet

Fordította Bognár Róbert

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mohamed Mbougar Sarr: La plus secrète mémoire des hommes

Éditions Philippe Rey, 2021, Párizs

Második kiadás

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide à la publication (P.A.P.) de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjainak (P.A.P.) keretében jelent meg.

Copyright © Éditions Philippe Rey, 2021, Paris

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2022, 2023, 2024

Hungarian translation © Bognár Róbert, 2022

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Héloïse Jouanard

Borítóillusztráció © Cécilia Carlsted; kézírás © Rimbaud

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette B. Gergely Ágnes

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Tillai Tamás

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 355 968 0

Yambo Ouologuemnek

„Egy ideig a Kritika követi a Művet, aztán a Kritika elhalványul, és az Olvasók lépnek a helyébe. Az utazás lehet hosszú is, rövid is. Aztán az Olvasók sorra meghalnak, és a Mű egyedül halad az útján, s aztán megint új Kritika és új Olvasók kísérik. Aztán a Kritika újra meghal, és az Olvasók is újra meghalnak, és a Mű holtak csontjain halad tovább a magány felé. Megközelíteni, a nyomába szegődni maga a biztos halál, mégis új Kritika és új Olvasók merészkednek a közelébe, fáradhatatlanul, hajthatatlanul, és az idő meg a sebesség megöli őket. Végül a Mű egyedül utazik a Végtelenben. És egy nap meghal a Mű, amiképpen mindenek meghalnak e világon, és kihuny majd a Nap és a Föld és a Naprendszer és a Galaxis és az emberek legtitkosabb emlékezete.”

Roberto Bolaño: Vad nyomozók

Első könyv

Első rész
Az Anyapók hálója

2018. augusztus 27.

Amit egy íróról és a művéről biztosan tudni lehet: együtt haladnak az elképzelhető legtökéletesebb labirintusban, egy körkörös hosszú úton, s a végzetük eggyé válik eredetükkel, a magánnyal.

Amszterdamból jövök. Megtudtam egyet s mást, de azt nem tudom, hogy most jobban ismerem-e Elimane-t, vagy még nagyobb lett-e a rejtély. Minden tudásszerzés paradoxona, hogy minél többet tudunk, annál többről tudjuk, hogy nem tudjuk, csak hát ez az összefüggés csak részben ad képet arról, hogy mit éreztem Elimane kapcsán. Az ő esete radikálisabb, azaz pesszimistább közelítést követel az emberi lélek megismerhetőségét illetően. Az ő lelke olyan, mint egy fekete lyuk: megdelejez és elnyel mindent, ami a közelébe kerül. Az ember tanulmányozza egy kicsit az életét, fölébe hajol, és amikor felegyenesedik, ezt suttogja maga elé komoran, rezignáltan, megöregedve, sőt talán reményvesztve: az emberi lélek kiismerhetetlen, és nincs is mit megtudni róla.

Elimane behatolt a fekete éjbe. Lenyűgöz, hogy milyen könnyen mondott búcsút a fénynek. Lenyűgöz, ahogy elfogadja a sötétet. Kísért útjának és végzetének rejtélye. Nem tudom, miért hallgatott el, holott még annyi mondanivalója volt. És ami a legfontosabb: fáj, hogy nem tudom követni a példáját. Ha hallgatag emberrel, egy igazi hallgataggal találkozunk, szükségképpen eszünkbe jut, hogy meg kell-e szólalnunk, és amit mondanánk, nem merő locsogás-e.

Befogom a pofám, abbahagylak, Napló. Anyapók történetei elcsigáztak. Amszterdam kiszívott belőlem minden erőt. A magány útja vár.

1

Korosztályom fiatalnak már alig nevezhető afrikai szerzői vérre menő hitvitákat folytattak T.C. Elimane-ról. A könyve egyszerre volt katedrális és aréna; úgy léptünk be, mint egy isten sírboltjába, és rendszerint az lett a vége, hogy térdre rogyva, önnön vérünkkel áldoztunk a remekmű oltárán. Már egyetlen oldal is maga a bizonyosság, hogy írót olvasunk, igazi írót; ilyen csillag egyetlenegyszer tündököl fel egy irodalom égboltján.

Eszembe jut az egyik vacsora, amelyet a könyve társaságában költöttünk el. Az érzéki és energikus Béatrice Nanga, akinek oly igen vágytam a melle közt megfulladni, harciasan kijelentette, hogy csak a nagy írók művei érdemlik meg, hogy miattuk, értük kést szegezzünk egymásnak a vita hevében, csak az ilyen művek forralják fel úgy az ember vérét, akár a jóféle szesz, és ha puhányságból megfutamodunk a csatatérről, szégyent hozunk az irodalomra. Az igazi író élet-halál vitára készteti az igazi olvasókat, mondta, s az igazi olvasók folytonos harcban állnak; ha nem törsz győzelemre az arénában, vagy buzkashiviadorként, lóháton nyargalászva, meg se próbálod elragadni a farkastetemet az ellenfelektől, akkor elmehetsz a picsába, abban a langyos húgyban fogsz felfordulni, amiről azt képzeled, hogy prémiumsör, és nem vagy olvasó, és még kevésbé vagy író.

Kiálltam a gyújtó szavú Béatrice Nanga mellett. T.C. Elimane nem klasszikus volt, hanem kultikus. A mítosz társasjáték az irodalomban. Elimane ott ült az asztalnál, és kiterítette három ütőlapját. Egy: rejtélyes-betűjeles nevet választott magának, kettő: egyetlen könyvet írt, három: nyomtalanul eltűnt. Úgyhogy, igen, nagyon is érdemes a bőrére pályázni.

Elképzelhető volt, hogy csakugyan élt egyszer egy T.C. Elimane nevű ember, amiképpen az is, hogy ez csak egy álnév, amelyet azért eszelt ki egy szerző, hogy kijátssza az irodalmi életet, vagy éppenséggel kimaradjon belőle, akárhogy is, a könyve hatalmas, belső igazságához nem fért kétség: olvastán az ember lelkében maga az élet zúgott, tisztán, ellenállhatatlan erővel.

Izgalmas kérdés, hogy valóban élt-e valaha egy Homérosz nevű ember. De ha élt, ha nem élt, az Iliász és az Odüsszeia elbűvöli az olvasót, és hálás Homérosznak; ki másnak lehetne hálás? Hasonlóképpen nem az számított, hogy T.C. Elimane legenda-e, misztifikáció, hanem hogy ez a név fémjelezte a művet, amely megváltoztatta az irodalomszemléletünket. Vagy az életszemléletünket. Az embertelenség labirintusa: ez volt a címe, és mi úgy ittuk a szavait, ahogy a lamantin a forrásvizet.

Kezdetben volt a prófécia, és volt egy Király, és a prófécia szerint a Királynak adatik minden hatalom, ha cserébe felajánlja a birodalom öreg embereinek hamvait, és a Király elfogadta az alkut; legott máglyára vettette agg alattvalóit, hamvaikat szétszóratta a palotája körül, és erdő sarjadt ott, halálerdő, úgy nevezték el: az embertelenség labirintusa.

2

Hogyan találkoztunk, a könyv meg én? Véletlenül, mint mindenki más. De nem felejtem el, amit Anyapók mondott: a véletlen, az csak a sorsunknak az a része, amelyről nem tudunk. Nemrég került a kezembe Az embertelenség labirintusa, bő egy hónapja olvastam el először. De Elimane nevét már korábbról is ismertem, még gimnazista koromban találkoztam vele. Szerepel A néger irodalmak kézikönyve című antológiában, amely, más, hasonló kiadványokkal együtt, a gyarmati idők óta ajánlott olvasmány a frankofón tanulóknak.

2008: elsős voltam egy bentlakásos katonai középiskolában, Észak-Szenegálban. Már vonzott az irodalom, és arról álmodoztam, hogy költő leszek, amiben persze nincs semmi meglepő, ha egy kamasz éppen ismerkedik a költészet nagyjaival, ráadásul egy olyan országban él, amelyben ott kísért Senghor nyomasztó szelleme, következésképp a vers a hódítás egyik legbiztosabb eszköze. Abban az időben bemagolt vagy saját költésű négysorosokkal szédítettük a lányokat.

Bújtam a versantológiákat, a szinonima- és rímszótárakat, a ritka szavak gyűjteményét. Irtózatos klapanciákat alkottam, zötyögős tizenegy szótagos strófákat, amelyekben hemzsegtek az afféle jelzős szerkezetek, mint „omló könnyeimmel”, „felfeslő fellegek”, „kristályló hajnalok”. Nekivadulva lapoztam A néger irodalmak kézikönyvét. Ott láttam meg – olyan fekete-afrikai klasszikusok társaságában, mint Tchichellé Tchivéla és Tchicaya U Tam’si – az ismeretlen nevet: T.C. Elimane. A neki szentelt szöveg annyira elütött az antológia stílusától, hogy elidőztem fölötte. Idézem (megvan a kézikönyv):

T.C. Elimane Szenegálban született. Elnyert egy Párizsba szóló pályázatot, és 1938-ban megjelentetett egy tragikus hangvételű regényt, Az embertelenség labirintusát.

Micsoda könyv! Egy fiatal afrikai néger remekműve! Amilyet még nem láttak Franciaországban! És amelyből olyan irodalmi vihar kerekedett, amire csak a mi hazánk képes. Egymásnak feszült Az embertelenség labirintusa tábora és ellentábora. És amikor már úgy tetszett, hogy az író és műve tekintélyes díjakkal ismertetik el, sötét irodalmi ügy vetett véget a szárnyalásnak. A mű pellengérre került, az ifjú író pedig eltűnt az irodalom színteréről.

Nem sokkal később kitört a háború. 1938 végén nyoma veszett ennek a bizonyos T.C. Elimane-nak. Rejtély, hogy miként alakult a sorsa, bár születtek figyelemre méltó hipotézisek e tárgyban (lásd például B. Bollème újságíró riportját: Ki volt valójában a néger Rimbaud? Egy szellemalak odisszeája; Sonde Könyvkiadó, 1948). A botrány hatására kirobbant vita annyira besározta a művet, hogy hatására a kiadó kivonta a forgalomból a példányokat, és zúzdába küldte az egész készletet. Az embertelenség labirintusának nincs újabb kiadása. A könyv fellelhetetlen.

Ismételjük: a korát megelőző szerző nagy tehetség volt. Sőt talán géniusz. Sajnálatos, hogy a reménytelenség hirdetésére használta: pesszimista könyve azt a kolonialista Afrika-képet jeleníti meg, amely sötétnek, vadnak, barbárnak ábrázolja a kontinenst. A földet, amely oly sokat szenvedett, szenved most, és szenvedni fog a jövőben is, és amely megérdemelné, hogy az írói pozitívabb képet fessenek róla.

A fenti sorok arra késztettek, hogy késlekedés nélkül Elimane nyomába eredjek, de olyan volt, mintha egy kísértetet üldöznék. A következő hetekben igyekeztem többet megtudni a sorsáról, de az internet se tudott többet, mint amennyit a kézikönyv közölt. Fotó nincs róla. Az a néhány webhely, amelyiken előfordul a neve, olyan ködösen fogalmaz, hogy hamar nyilvánvalóvá vált számomra: ők se tudnak többet, mint én. Majd mindegyik úgy emlegeti mint „szégyenletes afrikai szerző a két világháború közt”, de hogy voltaképpen mi a szégyene, arról egyetlen szó sem esik. A műről sem sikerült többet megtudnom. Nem találtam kortársat, aki bármi érdemlegeset írt volna, és szakdolgozat sem született róla.

Beszéltem apám egyik barátjával, aki afrikai irodalmat tanított az egyetemen. Azt mondta, hogy Elimane-nak olyan rövid volt a pályája a francia (megnyomta a szót: francia) irodalomban, hogy Szenegálba jószerivel el sem jutott a munkássága híre. „Az embertelenség labirintusa egy kasztrált isten műve. Egyesek úgy beszéltek róla, mint valami szent könyvről. Az az igazság, hogy nem lett szakrális alapmű. Már senki nem hisz benne. Talán soha senki nem is hitt benne.”

Az isten háta mögötti internátusban korlátozva voltak a kutatás lehetőségei. Abba is hagytam a nyomozást, és beletörődtem az egyszerű, kegyetlen igazságba: Elimane nyomtalanul eltűnt az irodalmi emlékezetből, sőt az emberek, köztük a honfitársai emlékezetéből is (jó, tudjuk, senki sem próféta a saját hazájában). Meglehet, Az embertelenség labirintusa a másik irodalomtörténetbe (talán az igazi irodalomtörténetbe) tartozik, abba, amelyet azok a felejtésre ítélt – nem elátkozott, csak elfelejtett – könyvek töltenek meg, amelyek elhullottak az idő valamelyik folyosójában; tetemük, csontvázuk, magányuk – megannyi fagyott lábnyom – ott hever az őrizetlen, néma börtönök padozatán.

Elszakadtam hát a szomorú történettől, és visszatértem kezdetleges szerelmi költészetem gyakorlásához.

Mindent összevetve lett azért egy fontos felfedezésem: egy zűrös internetes fórumon ott volt Az embertelenség labirintusa hosszú első mondata, akárha egy hetven évvel ezelőtt bekövetkezett katasztrófa egyetlen túlélője volna: Kezdetben volt a prófécia, és volt egy Király, és a prófécia szerint a Királynak adatik minden hatalom, ha cserébe felajánlja a birodalom öreg embereinek hamvait… stb.

3

És most íme, így bukkant fel újra az életemben Az embertelenség labirintusa.

A gimnáziumi találkozás után egy ideig nem volt dolgom Elimane-nal. Eszembe jutott persze, de egyre ritkábban, és az emlékbe mindig vegyült egy kis szomorúság, úgy gondoltam rá mint valami befejezetlen vagy befejezhetetlen történetre – ahogy egy barát elvesztésére, tűzvészben odaveszett kéziratra gondol az ember, vagy olyan szerelemre, amelyről azért mond le, mert fél boldognak lenni. Leérettségiztem, elhagytam Szenegált, Párizsban folytattam tanulmányaimat.

Párizsban újra kinyitottam az Elimane-dossziét, eredménytelenül: még a Szajna-parti antikváriusbódék állítólag feneketlen kincsesbányáiból sem volt előásható. Az is kiderült, hogy B. Bollème rövid lélegzetű művéből, a Ki volt valójában a néger Rimbaud?-ból a 70-es évek közepe óta nem készült utánnyomás. A tanulmányaim és a migránsélet kis idő múltán eltávolítottak Az embertelenség labirintusától, a szellemkönyvtől, melynek írója minden jel szerint úgy lobbant el az irodalom éjszakájában, akár egy gyufaszál lángja. Megfeledkeztem a könyvről és írójáról.

Egyetemi tanulmányaim során eljutottam a szakdolgozat-témaválasztásig, de úgy éltem meg, mint az íróédenből való kiűzetést. Lusta egy doktorandusz voltam, és hamarosan hátat is fordítottam a tiszteletre méltó kutatói pályának, mert eltérített valami, ami már nem holmi röpke kísértés, hanem elfojthatatlan vágy volt: regényíró leszek. Óva intettek: mi a biztosíték, hogy megélsz belőle?, belesavanyodsz, megkeseredsz, marginalizálódsz, befuccsolsz! Igen, válaszoltam, bizony, az lehet. És ha a végén öngyilkos leszel?! Az is lehet, válaszoltam, de hát az élet úgyis csak egy ingatag, keskeny palló a talán és a hátha közt. Én rámerészkedem arra a pallóra. Ha lebillenek, sebaj, legalább meglátom, mi van a mélyben, élő és halott. Az irodalomban nincs olyan, hogy siker; aki sikert akar, az szálljon fel a sikervonatra, és húzzon a picsába.

Írtam egy rövid regényt, és találtam egy meglehetősen szűk körben ismert kiadót, amely meg is jelentette. Az üresség anatómiája megbukott, két hónap alatt hetvenkilenc példány fogyott el, és ebben azok is benne vannak, amelyeket én vettem meg. Pedig ezeregyszáznyolcvanketten lájkolták a Facebook-posztomat, amelyben bejelentettem, hogy hamarosan megjelenik a könyv. Kilencszáztizenkilencen kommenteltek. „Gratula!”, „Büszkék vagyunk!”, „Proud of you!”, „Congrats bro!”, „Bravó!”, „Feldobtál!” (én meg pofára estem), „Kösz, tesó, ez igen!”, „alig várom, Insallah!”, „Mikor jön ki?” (a posztban ott a megjelenés dátuma), „Hogy lehet beszerezni?” (az is ott van), „Mennyibe kerül?” (az is), „Érdekes cím!”, „Példakép vagy az ifjú nemzedék előtt!”, „Miről szól?” (ez a kérdés maga a Rontás az irodalomban), „Meg lehet rendelni?”, „Megvan PDF-ben?” stb. Hetvenkilenc eladott példány.

Négy vagy öt hónap telt el a könyv megjelenése után, mígnem végre kikerültem a névtelenség purgatóriumából. Egy befolyásos újságíró, az úgynevezett frankofón irodalom szakértője ismertetőt szánt neki szóközöstül ezerkétszáz karakter terjedelemben a Le Monde-ban (afrikai kiadás). Volt némi fenntartása a stílust illetően, de azzal a veszélyes, sőt félelmetes, sőt ördögi fordulattal zárta dolgozatát, hogy „a szerző a frankofón irodalom figyelemre méltó ígérete”. Megúsztam ugyan a rettenetes és halálos „fényes pálya előtt áll” minősítést, de azért ez a méltatás is tőrdöfés volt. Viszont adott némi ismertséget a párizsi afrikai diaszpórában, vagyis a Gettóban, ahogy egyes rossz nyelvek nevezték szeretettel, köztük én. Mindazok, akik nem olvastak, és nyilván soha nem is fognak elolvasni, megtudták a Le Monde Afrique-ból, hogy jelentkezett az ikszedik szép jövővel kecsegtető írópalánta. Attól fogva fesztiválok, találkozók, könyvvásárok és -szalonok állandó meghívottja lettem, ott feszítettem az elmaradhatatlan kerekasztal-beszélgetéseken, amelyeknek csak a címe változott – „Új hangok”, „Új tollak”, „Ifjú gárda” meg hasonlók –, amúgy bezápult irodalmi blabla volt az egész. A könyvem mégoly halk visszhangja egészen a hazámig, Szenegálig eljutott, és érdeklődni kezdtek irántam, hiszen Párizsban már írólovaggá ütöttek. Az üresség anatómiája kommentek tárgyává vált (ami nem jelenti, hogy el is olvasták volna).

Elégedetlen voltam a regényemmel, nem boldogított. Hamarosan már szégyelltem is – hogy miért írtam meg Az üresség anatómiáját, azt majd később részletezem –, és hogy megtisztuljak tőle, vagy jó mélyre elássam, megfogamzott bennem a nagyratörő terv, a nagy álom: írok egy nagyregényt. Már csak az volt hátra, hogy meg is írjam.

4

Egy álló hónapja a magnum opus megírásán munkálkodtam, de még az első mondatig sem sikerült eljutnom, és egy júliusi éjszakán Párizs utcáin kerestem vigaszt. Bolyongtam, vártam a csodát. A csoda pedig egy kávézó üvegfala mögött tündökölt fel: megláttam Marème Siga D.-t, a hatvan év körüli szenegáli írónőt, akinek minden könyve botrányt keltett; egyesek rontó jósnőnek vélték, mások egyenesen démonnak, vérszipolynak. Én angyalnak láttam, fekete angyalnak, aki nélkül a szenegáli irodalom egy pöcegödör; unalom híg trutymójának felszínén puha szargombócok úszkálnak, azok a könyvek, amelyekben „az örök nap fénylő pászmái áttűznek a zöld lombsátoron”, a jellemezni kívánt személynek szükségképpen „kiálló pofacsontja”, „sasorra” vagy „krumpliorra” van, a homlok „domború”, a szemöldök „busa”. Siga D. mentette meg a kortárs szenegáli irodalmat attól, hogy mindent maguk alá temessenek a tömjéntől bűzhödt klisék, vértelen frázisok, megrothadt óságok. Elköltözött Szenegálból, és írt egy könyvet, amelyben egyedül az a botrányosan trágár, hogy nyersen őszinte. Lett egy kis kultusza – és egypár pere. A tárgyalásokra ügyvéd nélkül járt, gyakran alulmaradt, de nem törődött vele, mondván: amit meg akarok írni, az benne van az életemben, úgyhogy írok tovább, és nem érdekel, hogy vicsorogtok, szarháziak.

Egy szó, mint száz, megláttam Siga D.-t. Bementem a kávézóba, és leültem, nem messze tőle. Csak három-négy további vendég volt a helyiségben, itt-ott, szétszórva. A többi vendég kint hűsölt a teraszon. Siga D. egyedül ült, mozdulatlanul. Olyan volt, mint egy prédára leső oroszlán, amely nagy, sárga szemével a bozót rejtekéből pásztázza a szavannát. Tartózkodó viselkedése éles ellentétben volt a műve izzásával; felidéztem magamban az obszidián- és gyémántkemény mondatokat görgető, mégis lávaként sodró lapokat, és kétely támadt bennem, hogy csakugyan ez a rezzenetlen, szenvtelen nő írta-e őket.

De ekkor Siga D. megmozdult, felemelte a karját, és a karján fellebbent a kaftánruha. A bő ujj egy-két másodpercig látni engedte a mellét. Olyan volt, mintha egy alagútba néznék, vagy még inkább egy folyosóba, váróterembe, vágyváróba. Siga D. emlékezetes bekezdéseket szentelt a mellének, erotikus antológiák legizgatóbb darabjaihoz méltó dicsérő zengzeteket. Egy olyan mell látványa tárult tehát elém, amelynek örök helye van a világirodalom-történetben. Képzeletben sok olvasó látta a gömbölyded idomokat, és egy részük nyilván keményen fantáziált róluk. Én is. És most is. Siga D. leengedte a karját, eltűnt a látomás.

Felhajtottam az italomat, aztán két marokra fogtam a bátorságomat, és odaléptem Siga D. asztalához. Bemutatkoztam; Diégane Latyr Faye, szeretem az életművét, boldog vagyok, hogy személyesen láthatom önt, bámulattal tölt el a személyisége, türelmetlenül várom az új könyvét; egyszóval előadtam a szokásos süket dumát, amivel a rajongói szokták traktálni, de mivel úgy nézett rám, mint aki a bús fenébe kívánja az alkalmatlankodót, csak nem akarja kerek perec megmondani neki, előjöttem a farbával: az imént megláttam a mellét, és nagyon szeretném újra látni.

Meglepetésében lehunyta a szemét, aztán résnyire nyitotta, és én belevetettem magam:

– Ó, asszonyom, ha tudná, mennyit álmodoztam én az ön melléről!

– Tetszik, amit láttál? – kérdezte higgadtan.

– Nagyon tetszik, és többet szeretnék.

– Többet?

– Többet.

– Miért?

– Mert feláll a farkam.

– Komolyan mondod, Diégane Latyr Faye? Hát nem kell sok neked, fiatalember.

– Igen, de csak mert olyan régóta fantáziálok a melléről, asszonyom.

– Hagyd már ezt a nevetséges magázást, és állítsd le a farkadat, az anyád lehetnék, Diégane.

– Jó, akkor szoptass meg, mint anya a gyerekét – vágtam vissza, ahogy annak idején, kamaszkoromban a lányoknak, ha visszautasították a közeledésemet (vagy fanyalogtak a klapanciáimtól), és négy-öt évvel idősebbek lévén azzal hajtottak el, hogy „Az anyád lehetnék, kisgyerek”.

Siga D. rám emelte a tekintetét, és, most először, elmosolyodott.

– Lám-lám, a fiatalúr nem marad adós a válasszal. A fiatalúrnak jól forog a nyelve. Megszoptassalak? Hát jó. Gyere. Itt a szállodám a közelben. Insallah, a fiatalúr szopni óhajt. – Már állt is volna fel, de meggondolta magát. – Hacsak nem akarsz inkább itt helyben cicizni. – És ajánlatának nyomatékot adva tüstént félrehúzta a ruháját, és kibuggyantotta a bal mellét. – Akarod? Nosza!

A nagy mellbimbó ott sötétlett a derengő fényű emlő közepén: kincses sziget a lágyan hullámzó óceánban. Siga D. a fejét félrebillentve, szenvtelenül nézett rám, mint akinek édes mindegy, hogy mások látják-e, és mit szólnak, ha látják. Lehetett volna teátrálisan önmutogató és közönséges is a mozdulat, sőt akár az obszcenitást is súrolhatta volna, de olyan magától értetődően volt buján izgató, hogy én leginkább az eleganciát láttam benne.

– Na? Akarod vagy nem akarod? – És ringatta, lassan gyúrta, dagasztotta a mellét.

Néhány másodperc elteltével azt mondtam, hogy inkább a hotelszobájában szeretném.

– Kár – mondta nyugtalanítóan szelíden, azzal visszahúzta a ruhát a mellére, és felállt.

Mirha- és fahéjillat lebbent. Fizettem. Mentem a nyomában.

Tartalom

Első könyv

Első rész – Az Anyapók hálója

Második rész – Nyári napló

Első életírásjegy – Három jegyzet az esszenciális könyvről

Második könyv

Első rész – Ousseynou Koumakh testamentuma

Második életírásjegy – Három kiáltás, miközben reng a föld

Második rész – Nyomkeresők és nyomot hagyók

Harmadik életírásjegy – Hol végezte Charles Ellenstein?

Harmadik rész – Tangó éjjel, dagály idején

Harmadik könyv

Első rész – Barátság – szerelem × irodalom / politika = ?

Negyedik életírásjegy – Holt betűk, halott levelek

Második rész – Madag magánya

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Prompt – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License