Tizenhat város tizenhat leánya

Krúdy Gyula

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I. ZSIGMOND KIRÁLY ZÁLOGBA TESZ

Kornidesz Györgynek, a kézsmárki polgármesternek Budán, a királyi városban akadt valami dolga, amikor onnan hazajött, olyan titokteljes, gondterhes arca volt, hogy akik látták, megrémültek tőle.

– Csak nem kezd megint háborút a király? – kérdezték.

– Hisz az előbbinek még alig van vége. Most is érezzük az adóban az elmúlt háborút.

Kornidesz uram nem azok közé tartozott, akik nem tudják féken tartani a nyelvüket. Hallgatni tudott őkegyelme a legjobban. De annyit mégis felelt:

– Még rosszabb készül, mint háború.

Midőn ezt mondta, ahány ránc volt az arcán, mind rejtélyes kérdőjellé alakult át.

– Még rosszabb – sóhajtotta.

A kézsmárki polgárok, a takácsok, a gyolcsosok, a fuvarosok és mindenféle kereskedők addig se nyughattak a sok adótól. A kézsmárkiaknak volt pénzük, mint kereskedő embereknek, a király ott vette a pénzt, ahol találta. Néha kétszer is rájuk küldte az adószedőit egy esztendőben. A kézsmárkiakat mindenféle címen megadóztatták. Zsigmond király, ha üres volt a kincstára, nagyon találékony volt az új adók kitalálásában. Azt csinálta, amit manapság a pénzügyminiszterek.

– Valami új adó készül megint, jönnek ismét az izmaeliták a nyakunkra – találgatták az idősebb polgárok.

– Isten tudja, mi készül. Csakhogy nagy baj készül – felelt a polgármester. – Estére a városházán majd megtanácskozzuk a dolgot. Aztán megtudhatja a többi népesség is.

Estére a város szenátorai, kísérve a város darabontjaitól, akik a lámpást vitték előttük, hogy ha esetleg éjszakáig nyúlna a tanácskozás, összegyülekeztek a városházán.

A takácsok céhmesterét hívták akkor Fabricius Józsefnek, aki rangjánál fogva szintén a szenátorok közé számított, mert a takácsok mind gazdag, szorgalmas emberek voltak. Az ő szövőszékeiknek a kattogására gurult az arany- meg az ezüstpénz Kézsmárkra a világ négy tája felől, amerre a jóféle szepességi vásznat elhordták.

A szenátorok körülülték az asztalt, Kornidesz György kezébe vette a régi buzogányt, és megérintette vele az asztal közepén álló ezüsthordót. A hordóban jóféle tokaji volt, a szenátorok előtt kupák állottak, akkoriban még ezek helyettesítették a kalamárisokat.

– Hallgassátok! – kezdte az ünnepélyes csendben a polgármester. – A várost nagy veszedelem fenyegeti. A király zálogba akarja tenni a lengyel királynál.

A szenátorok mind talpra ugrottak.

– Minket? Zálogba? – kiáltották.

A polgármester az ezüsthordóra ütött.

– Magától a királytól hallottam Budán jártomban. Őfelsége azt kérdezte tőlem, hogy mit szólnának hozzá a kézsmárkiak, ha egy darabig más király parancsolna nekik, ha más szedné az adót?

– És te mit feleltél? – kérdezte egy mély hang, a Fabricius hangja, és a takács megsimogatta hosszú szőke szakállát.

– Én azt feleltem, hogy van jó dolga a királynak, legjobb adófizető városát, a kincses Kézsmárkot elveszíteni? A felséges úr pedig erre azt felelte, hogy hiszen nem örökre akar túladni Kézsmárkon, csak bizonyos időre, amíg pénzhez jut, és visszaválthatja kedves városát.

Biztosított arról, hogy nagyon szereti a kézsmárkiakat, és nektek királyi üdvözletét küldi.

– Szóval elszakadunk a magyar koronától, édes hazánktól, amelyért annyit véreztünk? – szólalt meg az ünnepélyes csendben Fabricius, a takács. – De nem baj az, polgárok! A korona nem akarja, hogy Kézsmárk továbbra is drágakövei közé tartozzék, a király kivet bennünket koronájából. Nyugodjunk meg, polgárok. Rosszabb dolgunk ezután sem lesz, mint eddig volt. Adót kell fizetni, katonát kell tartani. Ha nem kellünk Zsigmondnak, a magyar királynak, szívesen vesz bennünket a lengyel király. Hűséges szolgái leszünk, hogy jó királyunk legyen ő.

Fabricius szavainak azonban nem volt meg a kívánt hatása. A szenátorok csüggedten hajtották le fejüket. Az öregebbek elborulva mondogatták:

– Mégse vártuk a hazától, hogy a haza elhagyjon minket!

Ilyen csúfosan, megalázóan, zálogba téve!

– Nemcsak Kézsmárkot éri ez a sors – mondta Kornidesz György. – A király közölte velem, hogy még tizenöt más szepesi város van kiszemelve erre a célra. Köztük Podolin, gazdag kolostorával, Lubló, vagyonos fuvarosaival és Igló, ötvösművészeivel… Maholnap itt lesznek a lengyel és a magyar király követei, hogy átadjanak bennünket. Krikavay magyar kapitánynak felmondják a hivatalát, lengyel kormányzót kapnak a szepesi városok.

A tanácskozóteremre mélységes csend borult. A tanácskozó urak lehajtott fővel gondolkoztak azon, hogy micsoda új változásokra van kilátás. Csupán Fabricius, a takácsok céhmestere vetette fel dacosan a fejét:

– Lesz, ahogy lesz. A vászon ezután is kelendő portéka lesz, mert inget mindig fognak hordani a nagyurak.

(Inget abban az időben többnyire csak az úri népek viseltek. Drága volt a vászon.)

A takács szavaira a polgármester felemelte a kezében tartott buzogányt, és megkongatta vele az ezüsthordót, amelyben már fogytán volt a tokaji.

– Úgy látszik, Fabricius uramnak nagyon tetszik a változás, amely előtt városunk áll. Indítványozom tehát, hogy mondjuk ki a határozatot, hogy midőn a lengyel követek túszt követelnek városunktól, hogy hűségesek és jó adófizetők leszünk, Kézsmárk város túsza legyen Fabricius Anna, a takácscéh atyamesterének leánykája.

Vigyék őt magukkal a király követei messzi Lengyelhonba.

Fabricius uram letette a kupát, amelyet éppen szájához emelt. Elsápadt az arca arra a gondolatra, hogy egyetlen leányától, egyetlen gyermekétől akarják megfosztani. De Fabricius férfi volt. Bólintott a fejével.

– Szeretett városomért egyetlen gyermekemet is feláldozom.

– Vivát Fabricius! – kiáltották a szenátorok, mert megkönnyebbült egyszerre valamennyinek a szíve, hogy nem az ő gyermekére esik majd a választás.

– Vivát Fabricius!

A kupák összecsendültek, de a takácsmester eltolta maga elől a bort.

Komor arccal emelkedett fel, és szótlanul elhagyta a tanácskozótermet.

Kornidesz uram fejcsóválva nézett utána.

– Nagy sebet ütöttünk Fabricius uram szívén. De a város érdeke azt parancsolja, hogy ne legyünk kíméletesek.

– Könnyen beszél, főbíró uram – dörmögte Gnézda, a Fabricius atyámfia.

– Főbíró uramnak nincs gyermeke, nem ismeri az apai szeretetet.

Már estére hajlott az idő, és az ócska, magas fedelű házak között, régi torony alján alig egy-két ember járkált már csupán az utcákon.

Nemsokára becsukják a kapukat is.

De mielőtt becsukták volna a város kapuit, sebes vágtatva nyargalt be a városba dél felől két talpig felfegyverzett vitéz. Páncélos ruhájuk, tollas sisakjuk messziről elárulta, hogy a király emberei.

Ugyanakkor az északi kapun is két lovag nyomult a városba. Hosszú, prémes kabátjuk alatt görbe kard verődött oldalukhoz. Kackiás süvegjüket befehérítette az út pora. Lecsüngő, deres bajszuk egybefolyt szakállukkal.

A négy lovag a piac közepén találkozott. Egymásra néztek, felismerték egymást.

– Zsigmond, Magyarország királyának követei vagyunk – mondták, a délről jöttek.

– A lengyel korona vitézei mi vagyunk – felelték az északiak.

A lovak feje fölött kezet fogtak. A lengyelek a nyereg alá csatolt bőriszákra ütöttek, amelyben ezüst- és aranypénz csörgött.

– Hoztuk a pénzt Kézsmárkért!

– Mi pedig a pénzért jöttünk. Reggel a tiétek lesz a város – felelték a magyarok.

A hazafelé siető szenátorok a lovagok láttára mélyen a fejükbe húzták sapkáikat, és a fal mellett suhantak tova. Örült mindegyik, mire hazaért családja, szerettei körébe, és a vaspántos ajtót jól bezárták a házon. Nem barátságos az éj, ha sarkantyús lovagok időznek a városban, tudták régi időből.

II. ANNA MÁS VIDÉKRE KÖLTÖZIK

Hogyan és miként töltötte az éjt Fabricius takács, midőn egyetlen gyermekétől, imádott Annájától kellett elbúcsúznia, ki tudja, mennyi időre, azt mutatta másnap ónszürke arca és beesett szeme. A dacos, büszke ember szinte megtörni látszott a váratlan csapás alatt. Hiszen mindene volt az a gyermek.

Anna alig töltötte be tizenötödik életévét, s az apja az utcára sem eresztette egyedül, még a templomba is vele ment.

A régi szepességi lányok – mint általában a régi polgárlányok – nem is tették ki a lábukat a házból máskor, mint mikor templomba mentek. És akkor, mikor férjhez vitték őket. Addig otthon voltak a házban, és csupán a vaskosaras ablakokon át ismerhették a várost és az embereket.