Christina Dalcher

URAM ÉS PARANCSOLÓM

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: VOX

Fordította: Gálvölgyi Judit

Copyright © Christina Dalcher, 2018

Hungarian translation © Gálvölgyi Judit, 2019

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2019

ISBN 9786155760822

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Charlie Jones nyelvész, tanár, barát emlékének

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy Stephen King nevű ember egyszer azt mondta: „Hosszú regényt senki sem ír egyedül.” Úgy tízéves lehettem, amikor ezeket a szavakat olvastam a Borzalmak városa elején. Ma is igazak.

A Vox számtalan anya és apa gyermeke, és köszönettel tartozom mindannyiuknak:

Ügynökömnek, Laura Bradfordnak az őszinteségéért, következetességéért és lelkes támogatásáért. Író nem kívánhat különb élharcost a munkájához.

Egyesült államokbeli szerkesztőmnek, Cindy Hwangnek a Berkeley-nél; egyesült királyságbeli szerkesztőmnek, Charlotte Mursellnak a HarperCollins központjában; és mindkét kiadó teljes csapatának élénk lelkesedésükért.

Első olvasóimnak, Stephanie Huttonnak és Caleb Echterlingnek, amiért gyorsolvasással elolvasták két hónap alatt írott regényemet, és segítettek csiszolgatni.

Joanne Merriamnek az Upper Rubber Boot Booksnál. Ha ő nem vesz rá, hogy publikáljak a Broad Knowledge: 35 Women Up to No Good antológiában, dr. Jean McClennan sohasem született volna meg.

Ellen Brysonnak, Kayla Ponracnak és Sophie van Llewynnek, akik tisztánlátón bírálták el a novellát, és a folytatására biztattak.

A rövid-rövid irodalmi alkotásokat írók és olvasók döbbenetesen lelkes tömegének, amelynek tagjai az évek során népszerűsítették munkámat. Tudjátok, kik vagytok.

Neked, kedves olvasó, aki végül is megítéled majd ezt a történetet. Nagyon remélem, hogy élvezni fogod. A leginkább azt remélem, hogy feldühít. Remélem, elgondolkodtat.

Végül férjemnek, Bruce-nak, aki szinte minden tevékenységemben támogat. És aki soha, de soha nem szól rám, hogy sokat beszélek.

EGY

Ha bárki azt mondta volna, hogy egy hét alatt meg tudom dönteni az elnököt, a Tiszta Mozgalmat és azt a hozzá nem értő, szarházi kis Morgan LeBront, nem hittem volna neki. De nem vitatkoztam volna. Egy szót sem szóltam volna.

Szófukar asszony lettem.

Ma este vacsoránál, mielőtt kiejtettem volna mai utolsó szótagjaimat, Patrick kinyújtja a kezét, és megérinti a bal csuklómon lévő, ezüstös szerkentyűt. Könnyű az érintése, mintha osztozna a fájdalomban, vagy talán emlékeztetni akarna, hogy maradjak csöndben, amíg a számláló vissza nem áll éjfélkor. Erre a varázslatra az alatt kerül sor, amikor alszom, és tiszta lappal fogom kezdeni a keddet. Sonia lányom számlálójával ugyanez fog történni.

A fiaim nem viselnek számlálót.

Vacsora közben szokás szerint az iskoláról fecsegnek.

Sonia is iskolás, bár sosem fecsérel szót a napjai felidézésére. A vacsoránál, miközben esszük az egyszerű pörköltszerűséget, amelyet emlékezetből főztem, Patrick kérdezgeti, hogy halad a háztartástanban, testnevelésben és az újonnan bevezetett „egyszerű háztartási könyvelés” elnevezésű tantárgyban. Engedelmeskedik-e a tanároknak? Patrick pontosan tudja, milyen jellegű kérdéseket tehet fel: eldöntendőket, amelyekre bólintással vagy fejrázással lehet válaszolni.

Nézem és hallgatom őket, körmeim belemélyednek a tenyerembe. Amikor kell, Sonia bólint, fintorog, amikor az ikrek, akik nem ismerik az igen/nem kérdések és véges válaszok jelentőségét, faggatják a nővérüket, hogy mondja el, milyenek a tanárok, a tanórák, mely tantárgyakat szereti a legjobban. Megannyi kiegészítendő kérdés. Nem vagyok hajlandó azt hinni, hogy értik, csapdába akarják csalni Soniát, szavakat próbálnak kicsalogatni belőle. Pedig tizenegy évesen már tudniuk kell. És látták, mi történik, ha a kelleténél több szót használunk.

Sonia ajka remeg, amint az egyikről a másikra néz, nyelvecskéje is reszket a fogsora és telt alsó ajka peremén, mert ez a testrész önálló, hullámzik. Steven, a legnagyobb fiam Sonia ajkára teszi a mutatóujját.

Elmondhatnám, amire az ikrek kíváncsiak: az osztály előtt mindig férfiak állnak. Egyirányú a rendszer. Tanár beszél. Tanulók figyelnek. Tizennégy szavamba kerülne.

Öt maradt.

– Milyen Sonia szókincse? – fordul felém Patrick. Átfogalmazza. – Bővül?

Megvonom a vállam. Hatévesen Soniának tízezer lexémából álló hadsereg fölött kellene uralkodnia, egyedi katonák felett, amelyek összegyűlnek, és engedelmeskednek kis, még rugalmas agya parancsainak. Kellene, ha nem csupán az egyszerű számtan maradt volna meg. Elvégre elvárják, hogy a lányom egyszer majd vásároljon és háztartást vezessen, odaadó és kötelességtudó feleség legyen. Ehhez pedig matek kell, nem helyesírás. Sem irodalom. Sem hang.

– Te vagy a kognitív nyelvész – mondja Patrick, miközben leszedi az üres tányérokat, és erre biztatja Stevent is.

– Voltam.

– Vagy.

Gyakorlottságom ellenére, a plusz szavak kibuggyannak, mielőtt leállíthatnám magam: Nem. Nem vagyok.

Patrick nézi, hogy a számláló hárommal továbbugrik. Mindhármat vészjósló dobbanásként érzem a pulzusomon.

– Elég, Jean – mondja Patrick.

A fiúk aggodalmasan néznek össze, mert tudják, mi történik, ha számláló még hárommal továbbmegy. Egy, nulla, nulla. Ekkor mondom ki utolsó hétfői szavamat. A lányomnak. Alig hangzik el az elsuttogott „Jóccakát”, amikor Patrick esengve néz a szemembe.

Felnyalábolom Soniát, beviszem az ágyba. Immár nehezebb, túlságosan nagy hozzá, hogy ölbe kapjam, szükségem van mindkét karomra.

Sonia rám mosolyog, amikor betakarom. Szokás szerint nincs esti mese, se Dóra, a felfedező, se Micimackó, se Nyúl Péter kalandjai. Ijesztő, hogy úgy nő fel, hogy ezt normálisnak találja.

Eldúdolok neki egy rigókról és bakkecskékről szóló dalt, amelynek szövege néma képekben jelenik meg a gondolataimban.

Patrick az ajtóból néz. Egykor széles, erős válla lefelé hajló V formát öltött; a homloka csupa ránc. Mindene mintha lefelé mutatna.

KETTŐ

A hálószobámban, ahogy minden este, láthatatlan szavak takarójába burkolódzom, úgy teszek, mintha olvasnék, szemem Shakespeare elképzelt sorain táncol. Ugyanakkor úgy érzem, az igazi szöveg Dante volna a maga eredeti, életteli olasz nyelvén. Dante nyelve olyan kicsit változott csak az évszázadok során, de ma este azon kapom magam, hogy egy elfelejtett lexikont nézegetek. Kíváncsi lennék, mit tennének az olasz nők, ha hazai erőfeszítéseink nemzetközivé válnának.

Talán még többet beszélnének a kezükkel.

De csekély annak az esélye, hogy betegségünk átterjedjen a tengeren túlra. Mielőtt a televízió szövetségi monopóliummá vált, mielőtt számlálók kerültek a csuklónkra, láttam hírműsorokat. Az al-Dzsazíra, a BBC, a három olasz RAI és mások néha talkshow-kat sugároztak. Patrickkel és Stevennel néztük őket néha a kicsik lefektetése után.

– Muszáj? – nyögte Steven. A megszokott foteljába süppedt, az egyik kezében egy tál pattogatott kukorica, a másikban a telefonja.

Felerősítettem a hangot.

– Nem. Nem muszáj. De nézhetjük. – Ki tudhatta, még meddig. Patrick már a kábeljog hajszálon függő kivételeiről beszélt. – Ez nem jár mindenkinek, Steven. – Amit nem mondtam ki: Élvezd, amíg lehet.

Csakhogy nemigen akadt élveznivaló.

Minden műsor egyforma volt. Mind nevettek rajtunk. Az al-Dzsazíra „az új szélsőségeseknek” nevezett minket. Mosolyogtam volna, ha nem láttam volna az igazságot. Nagy-Britannia politikai fejesei csóválták a fejüket, mintha azt mondanák: Jaj, azok a buta jenkik. Már megint mit művelnek? Az olaszszakértők, akiket alulöltözött és túlsminkelt bombázók konferáltak be, kiabáltak, mutogattak ránk, és nevettek rajtunk.

Kinevettek minket. Azt mondták, tartsunk egy kis szünetet, mielőtt fejkendőt és hosszú, formátlan ruhát kezdünk viselni. Az egyik olasz csatornán egy obszcén tréfában két puritánnak öltözött férfit láttunk homoszexuális aktus közben. Valóban ilyennek látják az Egyesült Államokat?

Nem tudom. Sonia születése előtt jártam ott utoljára, és esélyem sincs visszamenni.

Az útlevelünk már a szavaink előtt odalett.

Tisztázom: néhányunk útlevele.

Erre igencsak hétköznapi körülmények között jöttem rá. Decemberben észrevettem, hogy Steven és az ikrek útlevele lejárt, online kértem három igénylőlapot. Soniának, akinek sosem volt más irata, mint a születési anyakönyvi kivonata és az oltási könyvecskéje, másféle űrlap kellett.

A fiúk útlevéligénylése egyszerű volt, ugyanaz, mint Patrické meg az enyém mindig is. Amikor az új igénylőlap linkjére kattintottam, olyan oldalra vitt, ahol addig nem látott kérdés szerepelt: Férfi vagy nő az igénylő?

Soniára pillantottam, aki színes kockákkal játszott alkalmi irodám szőnyegén, és beikszeltem a nő rubrikát.

– Piros! – kiáltotta a képernyőre pillantva Sonia.

– Igen, kincsem – mondtam. – Piros. Nagyon jó. Vagy?

– Skarlátvörös!

– Még jobb.

Kérdezés nélkül folytatta.

– Bíborvörös! Meggypiros!

– Ügyes vagy, kicsim. Csak így tovább – mondtam, megsimogattam a fejét, és még egy doboznyi kockát öntöttem a földre. – Próbálkozz a kékekkel is.

Visszapillantva a képernyőre, láttam, hogy Soniának igaza volt. A monitor piros volt. Vöröslött, mint az istenverte vér.

Kérjük, lépjen kapcsolatba velünk a következő számon. Küldhet e-mailt is az applications.state.gov címre. Köszönjük!

Tucatszor próbálkoztam a számmal, mielőtt e-mailt küldtem, és tucatnyi napig vártam a válaszra. A válaszfélére. Másfél héttel később e-mailben arra szólítottak fel, hogy keressem fel a helyi útlevélirodát.

– Segíthetek, asszonyom? – kérdezte a tisztviselő, amikor megmutattam neki Sonia születési anyakönyvi kivonatát.

– Segíthet, ha útlevelet állít ki. – Bedugtam a papírokat a plexi alatt.

A tisztviselő, aki volt vagy tizenkilenc éves, felmarkolta őket, és azt mondta, várjak.

– Jaj – sietett vissza az ablakhoz –, egy percre szükségem lesz az útlevelére. Csak lemásolom.

Sonia útlevelére néhány hétig várnunk kell, mondták. Amit nem mondtak, hogy az én útlevelemet érvénytelenítették.

Ezt sokkal később tudtam meg. És Sonia sosem kapott útlevelet.

Eleinte csupán néhányan jutottak ki. Egyesek átmentek a határon Kanadába; mások csónakon jutottak el Kubába, Mexikóba és a környező szigetekre. A hatóságok kisvártatva ellenőrző pontokat állítottak fel, és falat építtettek, amely elválasztotta Dél-Kaliforniát, Új-Mexikót és Texast magától Mexikótól, így a kiáramlás meglehetősen gyorsan megszűnt.

– Nem engedhetjük, hogy állampolgáraink, családjaink, anyáink és apáink elmeneküljenek – jelentette ki egyik korai beszédében az elnök.

Mégis azt hiszem, Patrick meg én elszökhettünk volna. De négy gyerekkel, akiknek egyike még nem tudta, hogy nem szabad ugrándoznia a gyerekülésben, és azt csiripelni a határőröknek, hogy „Kanada” – elképzelhetetlen volt.

Szóval nincs jókedvem ma este, miután végiggondoltam, milyen könnyen tartanak minket fogva önnön országunkban, miután Patrick a karjába vett, és kért, próbáljak ne rágódni azon, ami volt.

Volt.

Elmesélem, mi volt: sokáig fennmaradtunk, és beszélgettünk. Ágyban heverésztünk a hétvégi reggeleken, elhalasztottuk a ház körüli teendőket, vasárnapi újságot olvastunk. Voltak koktélpartik, vacsorák és grillezések, amikor jó volt az idő. Kártyáztunk, eleinte csapd le csacsit, amikor pedig a fiúk megtanultak már számolni, römit és bridzset.

Ami engem illet, voltak barátnőim. „Libazsúroknak” hívta Patrick, amikor a lányokkal töltöttem az estét, de tudom, hogy nem sértő szándékkal. De hát a pasik így szokták nevezni. Mindenesetre ezzel nyugtatom magam.

Voltak könyvklubok és kávéházi csevegések; politizáltunk, előbb kocsmákban, aztán pincékben – olyannak számított ez nálunk, mint Teheránban a Lolitát olvasni. Patricknek sosem volt kifogása a hetenkénti elmeneküléseim ellen, bár néha viccelődött rajtuk, amikor még lehetett viccelni. Mi voltunk, Patrick szavaival élve a hangok, amelyeket nem lehet elhallgattatni.

Nos, ennyit Patrick tévedhetetlenségéről.

HÁROM

Amikor elkezdődött, mielőtt bármelyikünk sejtette volna, mit hoz a jövő, akadt egy nő, olyan hangosabb fajta. Jackie Juarez volt a neve.

Nem akarok Jackie-re gondolni, mégis beugrik, másfél évvel ezelőtt történt, nem sokkal az elnök beiktatása után, és a gyerekekkel ültem, az ikrekkel, csitítottam a nevetésüket, hogy fel ne ébresszék Soniát.

A nő a televízióban hisztériás, állapítja meg Steven, amikor visszajön három tálka jégkrémmel.

Hisztériás. Utálom a szót.

– Tessék?

– A nők őrültek – folytatja Steven. – Ez nem újdonság, anyu. Már több száz éve megállapították, hogy hisztériásak.

– Tessék? – ismétlem. – Ezt hol hallottad?

– Ma tanultuk az iskolában. Valami Cooke nevű pasi írta. – Steven kiosztja az édességet. – A francba. Az egyik tálka kisebb. Anyu, kisebbet vagy nagyobbat?

– Kisebbet. – A legutóbbi terhesség óta próbálom tartani a súlyom.

Az égre emeli a szemét.

– Aha. Majd meglátod, milyen lesz az emésztésed negyvenen túl. És mikor kezdtél Crooke-ot olvasni? Nem hinném, hogy a Description of the Body of Man kötelező olvasmány. – Elveszem a tálkát, amelyben kisegérre méretezett adag valami van, ami leginkább kőnek látszik. – Irodalomból.

– Nem irodalom. Vallási tanulmányok, anyu – mondja Steven. – Különben is, Cooke, Crooke. Mi a különbség?

– Egy r, kisfiam. – Visszafordulok a televízióban tomboló nőhöz.

Már jó ideje nyomja, szidja a fizetésbeli különbségeket és áttörhetetlen üvegplafonokat meg hogy akadályokat gördítenek a könyve terjesztése elé. Ennek felemelő, világvégét előrevetítő címe van: Elhallgattatnak minket. Az alcíme pedig: Mit kell tudni a férfiuralomról és a hangodról. A borítójáról mindenféle babák bámulnak ránk különféle színekben, mindegyik szájában gömb formájú szájpecek.

– Hátborzongató – mondom Patricknek.

– Nem gondolod, hogy túlságosan messzire megy? – Patrick kissé vágyakozva pillant olvadó jégkrémemre. – Megeszed?

Odaadom neki a tálkát, közben egyfolytában nézem a tévét. Zavar a szájpecek – a kelleténél jobban. Talán azért, mert fekete pántokkal van a szájra erősítve. Minden baba arcán vérvörös közepű, fekete X. Olyan, mint valami fátyol, eltakar mindent a szem kivételével. Talán ez a bökkenő.

Jackie Juarez a szerzője ennek és még fél tucat másik könyvnek, amelyeknek egytől egyig olyan a címük, hogy az embert kirázza a hideg: Kussolj és ülj le; Pucéran és viselősen: amit a vallási jobboldal kíván tőlünk, valamint Patrick és Steven kedvence, A két lábon járó anyaméh. Az utóbbinak ijesztő a borítója.

Most ordibál a riporterrel, akinek nem kellett volna Jackie-t „feminácinak” neveznie.

– Tudod, mi marad, ha a femináciból elhagyjuk a femit? – Jackie nem várja meg a választ. – Náci. Így jobban tetszik?

A riporter magán kívül van.

Jackie rá se hederít a pasasra, erősen kifestett, tébolyult tekintetét egyenesen a kamerára, vagyis rám szegezi.

– Sejtelmetek sincs, hölgyeim. Fogalmatok sincs. Az őskorban járunk. Gondoljátok csak meg. Gondoljatok csak bele, hol lesztek – hol lesznek a lányaitok –, ha a bíróságok visszatekerik az órát. Gondoljatok a „házastársi engedélyre” és az „atyai beleegyezésre”. Gondoljátok meg, hogy egyszer csak arra ébredtek, hogy semmibe sincs beleszólásotok. – Az utolsó mondat minden egyes szava után szünetet tart, összeszorítja a fogát.

Patrick lefekvés előtti puszit nyom az arcomra.

– Hajnalban kelek, kicsim. Értekezlet a nagyemberrel reggel, tudod, hol. Jóccakát.

– Jóccakát, édes.

– Anyunak be kell kapnia egy altatót – jegyzi meg a tévét nézve Steven. Most egy csomag Doritos van az ölében, ötösével ropogtatja el őket, szóval meg kell állapítanom, hogy nem is olyan rossz kamasznak lenni.

– Jégkrém és Doritos, kisfiam? Tönkremegy a bőröd.

– A bajnokok desszertje, anyu. Hé, nem nézhetnénk valami mást? Ez a tyúk igazán lelomboz.

– De nézhetünk. – Átadom Stevennek a távirányítót, Jackie Juarez eltűnik, megjelenik helyette a Kacsadinasztia ismétlése.

– Ezt komolyan gondold, Steve? – mondom, miközben egyik terepszínbe öltözött, szakállas férfi filozofál a nemzeti politikáról a másik után.

– Aha. Kibaszott viccesek.

– Eszelősök. És vigyázz, hogy beszélsz!

– Ez csak vicc, anyu. Ilyen emberek nincsenek.

– Jártál már valaha Louisianában? – elveszem tőle a chipses zacskót. – Apád megette az egész fagyimat.

– Két éve, Mardi Gras idején. Anyu, kezdek aggódni az emlékezeted miatt.

– New Orleans nem Louisiana.

Vagy igen, gondolom. Végül is, ha az ember jobban belegondol, mi különbség a tinilányok feleségül vételét tanácsoló, isten háta mögötti seggfej és néhány jelmezes részeg között, akik gyöngyöket dobálnak azoknak, akik a cicijüket mutogatják a St. Charles Avenue-n?

Valószínűleg nem sok.

Íme, az ország állapota öt percen belül: Jackie Juarez a nadrágkosztümjében és a félelmet prédikáló Bobbi Brown meg a gyűlöletet hirdető kacsavadászok. Vagy fordítva. A kacsavadászok legalább nem bámulnak rám vádlón a képernyőről.

Steven, aki a második Coca-Colájánál és a második tálka fagylaltjánál tart – pontatlan a kép, mert a fagylalt végét a dobozból kanalazza –, bejelenti, hogy lefekszik.

– Holnap doga lesz vallásból.

Mikortól vannak választott tantárgyaik a másodikos gimnazistáknak? És Steven miért nem valami hasznosat tanul, biológiát vagy történelmet? Mindkét kérdést felteszem neki.

– A vallás új tantárgy. Mindenkinek javasolták, a kicsiknek is. Azt hiszem, jövőre bekerül a kötelező tantárgyak közé. Szóval – szól vissza a konyhából –, idén nincs idő bioszra vagy törire.

– És mit tanítanak? Összehasonlító teológiát? Azt még el tudom fogadni, akár az állami iskolákban is.

Egy brownie-val jön vissza. Ez a lefekvés előtti csemegéje.

– Á. Inkább, hogy is mondjam, a kereszténység filozófiája. De most már jóccakát, anyu. Szeretlek. – Puszit nyom az arcomra, és eltűnik a folyosón.

Visszakapcsolok Jackie Juarezre.

Élőben sokkal csinosabb volt. Nem tudom, hízott-e érettségi óta, vagy csak a kamera kövéríti, ahogy mindenkit. A profi smink és frizura alatt Jackie fáradtnak látszik, mintha húszévi harag egyenként húzott volna ráncokat az arcára.

Elropogtatok még egy Doritost, lenyalom az ujjamról a sós vegyszereket, mielőtt kartávolságon kívülre teszem a zacskót.

Jackie vádlón néz rám hideg tekintetével, amely semmit sem változott.

Nincs szükségem a vádaskodásaira. Húsz évvel ezelőtt sem volt, most sincs, de emlékszem, amikor elkezdődtek. Amikor kezdett tönkremenni a barátságunk Jackie-vel.

– Jössz a tüntetésre, igaz, Jean? – Jackie melltartó és smink nélkül állt a szobám ajtajában, ahol a nyelvtudománynak a nyelv és az agyműködés közötti összefüggést vizsgáló ágával, a neurolingvisztikával foglalkozó könyvtári kötetek között nyúltam el.

– Nem. Dolgozom.

– Baszd meg, Jean, ez fontosabb holmi hülye beszédképtelenséggel foglalkozó írás. Mi lenne, ha az emberekre összpontosítanál, akik még itt vannak?

Jackie-re pillantottam, a fejemet néma kérdésként jobbra billentettem.

– Oké. Oké. – Mindkét kezét felemelte. – Még itt vannak. Sajnálom. Csak azt mondom, hogy ez a dolog a legfelsőbb bíróságon most történik. – A politikai eseményeket – választások, jelölések, ratifikálások, beszédek, bármi – Jackie mindig „dolgoknak” nevezte. Az a bírósági dolog. Az a beszéd dolog. Az a választási dolog. Agyamra ment. Az ember azt hinné, hogy egy társadalomnyelvész néha frissíthetné a szókészletét.

– Én mindenképpen megyek – mondta. – Később majd megköszönheted, amikor a szenátus megerősíti a helyén Grace Murray-t. Ő az egyetlen nő, ha érdekel. – És ismét rákezdte, hogy „azok a nőgyűlölő seggfejek két éve, a bizottsági meghallgatáson”.

– Kösz, Jackie. – A hangomból kihallatszott a mosoly.

De ő egyáltalán nem mosolygott.

– No, jó. – Félretoltam a jegyzetfüzetemet, ceruzámat beszúrtam a lófarkamba. – Abbahagynád már a baszogatásomat? Ez az idegrendszer anatómiájával, fiziológiájával és biológiájával foglalkozó szeminárium kikészít. Wu professzor nem lacafacázik. Joe lemorzsolódott. Mark is. Hannah szintén. Az a két lány Újdelhiből, akik folyton karon fogva járnak, és a fenekük lenyomata a könyvtár egymás melletti ablakmélyedéseiben van, no, ők is kibuktak. Szóval keddenként nem dühös férjekről és szomorú feleségekről fecsegünk, sem arról, hogy a tizenévesek dumájában bujkál a jövő.

Jackie felvette az egyik könyvtári könyvet az ágyamról, kinyitotta, és megnézte a címét.

– „A Wernicke-beszédzavarban szenvedő szélütéses betegek kóroktana”. Lenyűgöző, Jean. – Ledobta, és a könyv tompán puffant a takarón.

– Az.

– Nagyszerű. Te itt maradsz a kis laborbuborékodban, mialatt mi, többiek, elmegyünk. – Jackie felvette a könyvet, írt valamit a hátsó borító belső oldalára, ismét ledobta. – Ha netán akadna egy szabad perced, hogy felhívd a szenátorodat, Buborék Lány.

– Szeretem a buborékomat – mondtam. – És a könyv könyvtári.

Jackie-t az se izgatta volna, ha a rosette-i követ fújta volna be festékszóróval.

– Az. Szereted. Te meg a többi fehér feminista. Remélem, senki sem fogja kipukkasztani. – És ezzel már kívül is volt az ajtón, karjában egy halom színes táblával.

Amikor lejárt a lakásbérletünk, Jackie közölte, hogy nem óhajtja meghosszabbítani. Néhány másik nővel az Adams Morgan negyedbe költözött.

– Jobban szeretem az ottani hangulatot – mondta nekem. – Egyébként boldog születésnapot. Jövőre negyedszázados leszel. Ahogy Marilyn Monroe mondta, ettől egy lánynak ideje elgondolkodnia. Nyugi. És gondold végig, mit kell tenned, hogy szabad maradj.

Tematikus ajándékcsomagot kaptam tőle. Buborékfóliába csomagolva volt egy csomag felfújható rágógumi, minden egyes darabban egy-egy hülye karikatúrával; egy palack rózsaszínű folyékony szappan, a kupakjára erősített fúvópálcikával; fürdőszoba-tisztítószer – kitalálhatjátok, milyen márkájú; egy fél üveg kaliforniai habzóbor és huszonöt léggömb.

Aznap este megittam a habzóbort egyenesen az üvegből, és kipukkasztgattam a teljes buborékfóliát. A többi ment a szemétbe.

Soha többé nem beszéltem Jackie-vel. Az ilyen estéken sajnálom. Talán a dolgok – a választási dolog, a jelölési dolog, a ratifikálási dolog, a végrehajtási dolog – nem úgy alakultak volna, ahogyan.

NÉGY

Néha láthatatlan betűket rajzolok a tenyerembe. Amíg Patrick meg a fiúk a kinn beszélnek, én az ujjaimmal beszélek. Sírok és vonyítok és átkozódom azon, ami Patrick szavaival élve „egykor volt”.

Most ez van: napi száz szó van engedélyezve számunkra. A könyveim, még a régi Julia Child-példányok is és – ez aztán ironikus – az elnyűtt, piros-fehér kockás Better Homes & Gardens, amelyet az egyik barátunk vicces nászajándéknak szánt, szekrénybe vannak zárva, hogy Sonia ne férhessen hozzájuk. Ami azt jelenti, hogy én sem férek hozzájuk. Patrick súlyos teherként hurcolja magával a kulcsokat, szerintem ettől a tehertől látszik öregebbnek.

Az apróságok hiányoznak: a tollakkal és ceruzákkal teli üvegek, amelyek ott álltak minden szoba sarkában, a szakácskönyvek közé dugott noteszok, a fűszerszekrény melletti tábla a bevásárlólistával. Még a régi verses hűtőmágneseim is, amelyekből Steven vicces olasz–angol mondatokat állított össze, amelyeken halálra nevette magát. Oda, oda, oda. Ahogy az e-mail-fiókom.

Ahogy minden.

Az élet néhány apró csacskasága megmaradt. Még vezetek, kedden és pénteken bevásárolok, veszek új ruhákat és retikülöket, havonta egyszer megcsináltatom a frizurámat a Ianuzzinál. Nem mintha megváltoztattam volna – túlságosan sok becses szó kellene, hogy elmagyarázzam Stefanónak, mennyit vágjon itt, mennyit hagyjon ott. Az olvasás cégtáblákra meg a legújabb energiaital hirdetésére, a ketchup összetételének leírására és a ruhákba varrt kezelési utasításokra korlátozódik: Fehérítő használata tilos.

Undorító anyag, egytől egyig.

Vasárnap moziba visszük a srácokat, pattogatott kukoricát és üdítőt vásárolunk meg olyan szögletes, feliratos dobozos csokoládét, amilyet csak moziban kapni, boltban soha. Sonia mindig kacag a rajzfilmeken, amelyeket a közönség beáramlása alatt vetítenek. A mozi figyelemelterelésre szolgál, csak itt hallani korlátlanul női hangokat. A színésznők felmentést kapnak, amíg dolgoznak. A szöveget természetesen férfiak írják számukra.

Az első hónapok alatt néha belepillantottam egy-egy könyvbe, ráfirkantottam valami üzenetet egy gabonapelyhes vagy tojásos dobozra, szerelmes üzenetet írtam rúzzsal Patricknek a fürdőszobatükörre. Jó okom volt rá, nagyon jó – Ne gondolj rájuk, Jean; ne gondolj azokra a nőkre, akiket a közértben láttál –, hogy csupán házon belül írjak. Aztán Sonia bejött az egyik reggel, meglátta a rúzzsal írt feliratot, nem tudta elolvasni, és kiabálni kezdett:

– Betűk! Rossz!

Attól fogva magamban tartottam a kommunikációt, csak a gyerekek lefekvése után, este írtam pár szót Patricknek, majd elégettem a cetlit egy bádogdobozban. Amilyen most Steven, ezt sem kockáztathatom meg.

Patrick meg a fiúk a hátsó tornácon, az ablakom alatt fecsegnek iskoláról, politikáról, hírekről, közben a ház körül ciripelnek a tücskök. Akkora zajt csapnak, azok a fiúk meg a tücskök. Fülsiketítő.

Minden szavam visszapattan a fejemben, ahogy hallgatom, és súlyos, értelmetlen sóhajként tör fel a torkomból. És csak Jackie utolsó hozzám intézett szavaira tudok emlékezni. Gondold végig, hogy mit kell tenned, hogy szabad maradj.

ÖT

Patrick egyáltalán nem tehet róla. Ezzel győzködöm magam ma este.

Felemelte a szavát, amikor először hangzott el az ötlet a Pennsylvania Avenue egyik fehér épületének az egyik kék irodájának boltozatos falai között. Tudom, hogy így tett. Nem lehet nem látni a szemében a mentegetőzést, de Patricknek sosem volt erőssége a meggyőzés.

És nem Patrick volt az, aki szavazatokkal árasztotta el Sam Myerst a legutóbbi szavazás előtt, aki még több szavazatot ígért, amikor Myers ismét indul. Az ember, akit Jackie évekkel ezelőtt Szent Carlnak nevezett.

Az elnöknek csupán hallgatnia kellett rá, követnie az utasításait, és aláírnia – nem nagy ár azért, hogy nyolc éven át a világ legnagyobb hatalmú embere legyen. Igaz, mire megválasztották, már nemigen akadt aláírnivaló. Minden ördögi részletet kidolgoztak.

A déli, a Bibliát szó szerint értelmező, erősen vallásos övezetben kezdett terjedni. Elborította kis híján az egész nemzetet, az olyan demokratikus utópiákon kívül, amilyen Kalifornia, Új-Anglia, a Csendes-óceán északnyugati része meg olyan déli államok, amilyen Texas és Florida – annyira a színskála szélén lévő államok, hogy szinte érinthetetlenek. És még tovább terjedt, egészen Hawaii-szigetekig.

És észre sem vettük a közeledtét. A Jackie-hez hasonló nők észrevették. Még felvonulást is szervezett a tíztagú Ateisták az anarchiáért csoporttal az egyetemi városban, olyan hátborzongató jelszavakat kiabáltak, hogy Most Alabama, a legközelebb Vermont! vagy Nem a te tested – hanem egy TISZTA test! Fütyült rá, hogy az emberek kinevették.

– Majd meglátod, Jeanie – mondta nekem. – Tavaly huszonegy nő volt a szenátusban. Ma csak tizenöten vannak a szentek szentjében. – Felemelte a kezét, és egyenként hajtotta le az ujjait. – Nyugat-Virginia. Nem választották újra. Katt. Iowa. Nem választották újra. Katt. Észak-Dakota. Nem választották újra. Katt. Missouri, Minnesota és Arkansas lemondott „ismeretlen okból”. Katt, katt, katt. Huszonegy százalékos képviseletből pillanatok alatt tizenöt százalékos lett. És úgy hírlik, Nebraska és Wisconsin olyan jelöltek felé hajlik, akik – idézem – „az ország legjobb érdekeit képviselik”.

Mielőtt leállíthattam volna, áttért a képviselőház tagjaira.

– A tizenkilenc százalékból tíz lett, csupán Kalifornia, New York és Florida miatt van ez is. – Jackie szünetet tartott, hogy lássa, figyelek-e rá. – Texas? Oda. Ohio? Oda. Az összes déli állam? Mindet elfújta az átkozott szél. És azt hiszed, ez valami múló semmiség? Hogy a következő négy év felére megint ott leszünk, ahol a kilencvenes évek elején? Amint felére csökken a képviselőink száma, megint az 1970-es évekbe vagy még sötétebb időkbe csöppenünk vissza.

– Becsületszavamra, Jacko. Te teljesen hisztériás vagy.

A szavai mérgezett nyílvesszőként fúródtak belém.

– Hát valakinek muszáj itt már hisztériáznia.

Az egészben az volt a legrosszabb, hogy Jackie-nek nem volt igaza. A kongresszus női képviselőinek száma húsz százalékról ötre csökkent. A rákövetkező tizenöt évben pedig szinte nullára.

A mostani választásokra elértük még ezt az elképzelhetetlen célt is, és Jackie jóslata, hogy visszajutunk a kilencvenes évek elejéig, igaznak bizonyult – ha az ember az 1890-es évek kezdetére gondolt. A kongresszus összetétele olyan változatos lett, mint egy tál vaníliafagylalt, és a két nőt, akik még tagjai voltak a kormánynak, gyorsan leváltotta két olyan férfi, akik – Jackie szavaival élve – „az ország legjobb értékeit képviselték”.

A vallásos övezet keskeny sávja lassan kiterjedt az egész országra.

Amire azonban még szükség volt, a vasököl, a végrehajtó hatalom volt. És Jackie ismét a jövőbe látott.

– Csak várj, Jeanie – mondta, és kifújta olcsó cigarettája füstjét lakásunk egyetlen ablakán. Fiatalok rendezett ötös sorokban masírozó csoportjára mutatott az utcán. – Látod ezeket a katonaiskolás kölyköket?

– Látom – fújtam ki magam is a füstöt az ablakon, kezemben a szájszagosító permettel, ha netán a házinéni benyitna. – Mi van velük?

– Tizenöt százalékuk baptista. Húsz százalék katolikus – római katolikus. Majdnem az ötödük felekezet nélküli kereszténynek vallja magát – bármit jelentsen is ez. – Sikerült néhány füstkarikát kifújnia az ablakon.

– No és? Mi van akkor? Majdnem a felük agnosztikus.

Jackie nevetett.

– Megőrültél, Jeanie? Nem említettem még az Utolsó Napok Szentjeit, a metodistákat, a lutheránusokat, sem a Tioga Folyó Keresztény Konferencia tagjait.

– Tioga micsoda? Hányan vannak?

– Egy. Azt hiszem, a légierőnél.

Most én nevettem el magam. Fuldokolni kezdtem a nagy slukktól, elnyomtam a staubot, illatosítót fújtam a számba.

– Nem nagy szám.

– Ő nem is. De a többiek igen. Erősen vallásos szervezet. – Jackie kihajolt, hogy jobban lásson. – És többnyire férfiak. Konzervatív férfiak, akik imádják az istenüket és a hazájukat. – Sóhajtott. – A nőket nem annyira.

– Ez nevetséges – feleltem, és hagytam, hogy újabb cigarettával rombolja a tüdejét. – Nem gyűlölik a nőket.

– Többet kéne emberek közé járnod, fiacskám. Tudod-e, melyik államból jelentkeznek a legtöbben katonai iskolába? Segítek: nem az istenverte Új-Angliából. Csupa jó fiú.

– És? – Elkeserítettem, és ezt tudtam is, de nem értettem, mire akar célozni Jackie.

– Szóval konzervatívok. Többnyire fehérek. Többnyire normális nemi beállítottságúak. – Jackie elnyomta és nejlonzacskóba tette a félig szívott cigarettát. Szembefordult velem, karba tette a kezét. – Szerinted ki most a legmérgesebb? Úgy értem, az országunkban.

Vállat vontam.

– Az afroamerikaiak?

Cicegett.

– Találgass tovább.

– A melegek?

– Nem, te lökött. A normális nemi identitású, fehér pasi. Piszokul dühös. Úgy érzi, mintha kiherélték volna.

– Ne őrülj már meg, Jacko.

– Pedig így van. – Rám mutatott bíborvörös körmével. – Majd meglátod. Más világ lesz itt, ha nem teszünk valamit. A vallás egyre erősebb terjeszkedése, szar kongresszusi képviselet, no meg egy rakás hatalomvágyó kisfiú, akik unják, hogy azt prédikálják nekik, legyenek érzékenyebbek. – Nevetett, gonoszul, beleremegett az egész teste. – És nehogy azt hidd, hogy csak férfiak lesznek. Mellettük állnak majd a házi tündérek is.

– Kik?

Jackie a mosatlan hajamra, az előző napról maradt koszos edényre, végül a saját szerkójára mutatott. Akkoriban ez volt a legérdekesebb összeállítás, amelyet láttam rajta: perzsamintás cicanadrág, túlméretezett horgolt pulóver, amely eredetileg bézs színű volt, ám átvette később más ruhadarabok színét, és bíborvörös tűsarkú csizma.

– A háziasszonyok gyöngyei. Azok a lányok, akik egymáshoz illő szoknyát és pulcsit meg lapos sarkú cipőt viselnek, hogy férjet fogjanak maguknak. Azt hiszed, kedvelik a mi fajtánkat? Gondolkodj már!

– Ugyan, Jackie – mondtam.

– Majd meglátod, Jeanie.

És úgy is lett. Nagyjából minden úgy történt, ahogy Jackie megmondta. Sőt. Annyi oldalról és olyan lopva támadtak ránk. hogy nem tudtuk rendezni a sorainkat.

Egyet megtanultam Jackie-től: az ember nem képes tiltakozni az ellen, aminek a bekövetkezéséről nem tud.

Más dolgokat egy éve tanultam meg. Megtanultam, milyen nehéz levelet írnom a kongresszusi képviselőmnek toll nélkül, és postára adnom bélyeg nélkül. Milyen könnyű a boltban a férfi eladónak kijelentenie, „Sajnálom, asszonyom, ezt nem adhatom el önnek”, vagy a postai alkalmazottnak ráznia a fejét, ha egy Y-kromoszómájú egyed bélyeget kér. Megtanultam, milyen könnyen felmondható egy mobiltelefon-előfizetés, és milyen hatékonyan képesek fiatal férfiak kamerákat felszerelni.

Megtanultam, hogy ha kész a terv, egyik napról a másikra minden megtörténhet.

HAT

Patrick fickós kedvében van ma este, ha én nem is. Vagy ez a helyzet, vagy csak a feszültséget szeretné oldani, amelyet az okoz, hogy egy újabb napot kell dolgoznia egy újabb héten a munkahelyén, hogy legyen benzin a kocsiban, legyen pénz a gyerekek fogorvosára. Még egy jól fizetett kormányzati állásból sem futja mindenre, amióta én már nem dolgozom.

A verandán kialszik a fény, a fiúk belezuhannak az ágyukba, Patrick is a miénkbe.

– Szeretlek, édes – mondja. Kalandozó keze elárulja, hogy még nem akar aludni. Még nem. És ez így megy egy ideje. Pár hónapja. Talán régebben.

Hát hozzálátunk.

Sosem beszéltem sokat szeretkezés közben. A szavakat nehézkesnek találtam; a természetes ritmus, a párzás éles megszakításának. És ne olyan ostoba pornóbeli mantrákra gondoljanak, mint hogy Mindent bele. Mindjárt elmegyek. Keményebben. Ó, bébi, ó, bébi, ó, bébi. Ilyesminek konyhai flörtölésnél vagy barátnők disznó beszélgetésében lehet helye, de az ágyban nem. Patrickkel nem.

Mégis beszéltünk. Előtte és utána. Közben. Egy szeretlek. Nyolc hang, három magánhangzó, a helyzethez illő. És az elsuttogott neveink. Patrick. Jean.

Ma este, ágyban a gyerekekkel és bennem Patrickkel, ahogy súlyosan a fülembe lihegett, a tükörből visszacsillanó holdfény miatt lehunytam a szemem, és fontolóra vettem, mit szeretnék jobban. Boldogabb volnék, ha Patrick osztozna a hallgatásomban? Könnyebb lenne? Vagy szükségem van inkább a férjem hangjára, hogy betöltse az ürességet a szobában és bennem?

Félbehagyja.

– Mi baj, édes? – A hangjában aggodalom van, de érzek valami mást is, amit soha többé nem akarok hallani. Szánalom.

Két tenyerem a két orcájára teszem, száját a számra húzom. A csókban szólok hozzá, biztosítom, elmagyarázom, hogy minden a legnagyobb rendben lesz. Ez hazugság, de a pillanathoz illő hazugság, és Patrick nem szól többet.

Ma éjjel legyen minden néma. Teljes csönd. Üresség.

Most egyszerre vagyok két helyen. Itt vagyok, Patrick alatt, testének ott a súlya a bőrömön, része vagyok, mégis különálló. A másik énemben vagyok, az ünneplő ruhám gombjain matatok Jimmy Reed Grand Nationaljének, ennek az utolsó milliméterig szexautónak a hátsó ülésén. Lihegek és kacarászom becsiccsentve, miközben Jimmy fogdos és nyúlkál. Azután énekelek az egyetemi énekkarban, ünneplem a csöppet sem kiváló focicsapatunkat, búcsúbeszédet mondok a diploma megszerzése után, csúnya szavakkal szidom Patricket, amikor azt mondja, nyomjak csak még egyszer, mielőtt megjelenik a baba feje. Egy bérelt nyaralóban vagyok két hónappal ezelőtt, egy olyan férfi teste alatt, akit eszeveszetten szeretnék újra látni, akinek még a testemen érzem simogató kezét.

Lorenzo, suttogom magamban, és eltaszítom magamtól a három finom szótagot, mielőtt túlságosan fájna.

Az énem egyre inkább elkülönül.

Ilyen alkalmakkor más nőkre gondolok. Például dr. Claudiára. Egyszer megkérdeztem tőle a rendelőjében, vajon a nőgyógyászok jobban élvezik-e nálunk, többieknél a szexet, vagy belevesznek-e az aktus klinikai természetébe. Arra gondolnak-e közben, Ó, a vaginám most kitágul és megnyúlik, a csiklóm visszahúzódik, a vaginám falainak első harmada (de csakis az első harmada) a másodperc minden nyolctized részénél összehúzódik.

Dr. Claudia finom mozdulattal kihúzta a vizsgálótükröt, és azt mondta:

– Amikor elkezdtem az orvosit, valóban így történt. Nem tehettem róla. Hála istennek, a partnerem egy másik orvostanhallgató volt, másként felöltözött volna, és ott hagyott volna, ahogy hisztérikusan röhögtem a takaró alatt. – Megérintette a térdem, és levettem előbb az egyik, majd a másik lábam a rózsaszín borítású kengyelről. – Manapság egyszerűen élvezem. Ahogy mások.

Miközben dr. Claudiára és fényes vizsgálótükrére gondolok, Patrick elélvez, és rám zuhan, csókolja a fülemet és a nyakamat.

Azon tűnődöm, mit tesz a többi nő. Hogyan tudnak alkalmazkodni. Találnak-e még valami élvezeteset? Ugyanúgy szeretik-e a férjüket? Vagy egy picikét gyűlölik?

HÉT

Amikor először felsikolt, azt hiszem, álmodom. Patrick mellettem horkol; mindig is mélyen aludt, és az utóbbi hónapok teljesen kimerítették. Szóval horkol, horkol, horkol.

Már nem tudok együttérezni vele. Dolgozzanak csak napi tizenkét órát, hogy behozzák a lemaradást, amelynek az az oka, hogy megszabadultak a munkaerő majdnem felétől. Temetkezzenek csak a papírmunkába meg az adminisztrációs marhaságokba, hogy aztán csak aludni bicegjenek haza, és másnap újrakezdjék az egészet. Mire számítottak?

Nem Patrick tehet róla. Ezt jól tudja mind a szívem, mind a fejem. Négy gyerekkel szükségünk van a jövedelemre, amelyet a munkája hoz. Még sincs bennem együttérzés.

Ismét sikolt, nemcsak úgy, szavak nélkül, hanem vérfagyasztó szavakat használva.

Mami, ne hagyd, hogy elkapjon, ne hagyd, hogy elkapjon, ne hagyd, hogy elkapjon…

Kiugrom az ágyból, belegabalyodom a takaróba és a hálóingembe. A sípcsontomat beütöm az éjjeliszekrénybe, nyomban dudor képződik rajta. Vérezni fog, megmarad a sebhely, de nem ez jár a fejemben. Az a seb jár a fejemben, amely akkor keletkezik, ha nem érek idejében Sonia hálószobájába, hogy elhallgattassam.

Csak áradnak a szavak, úgy szállnak felém a folyosón, mint megannyi, ellenséges fúvócsőből kilőtt, mérgezett nyílvessző. Mindegyik belém szúr; mindegyik átdöfi valaha kemény bőrömet a sebész szikéjének pontosságával, egyenesen a gyomromba vágódnak. Hány szót ejtett ki? Ötvenet? Hatvanat? Többet?

Többet.

Jaj, istenem.

Már Patrick is ébren van, rémült és sápadt, mint valami régi filmbeli hős, aki hirtelen felfedezte, hogy a szörny ott van a szekrényben. Hallom a hátam mögött a lépteit, ugyanúgy dobbannak, ahogyan a vér lüktet az ereimben, hallom amint kiáltja, „Fuss, Jean! Fuss”, de nem fordulok hátra. Ajtók nyílnak és csukódnak, először Steve-é, majd az ikreké. Valaki – talán Patrick, talán én – felkattintja a villanyt, és három kísértetiesen fehér, homályos arc villan fel a szemem sarkában. Persze Sonia szobája van a legmesszebb az enyémtől.

Mami, ne hagyd, hogy elkapjon, ne hagyd, hogy elkapjon…

Sam és Leo sírva fakad. A pillanat törtrészéig az villan fel bennem: pocsék anya. A fiaim zokognak, én pedig elrohanok mellettük, tudomást sem veszek róluk. Ezen majd később aggódom, ha olyan állapotban leszek, hogy bármiért is aggódni tudjak.

Két lépés Sonia kis szobája, az ágyra vetem magam, az egyik kezemmel megkeresem a száját, és befogom. A másikkal benyúlok a takaró alá, keresem a fém számláló karperecet.

Sonia nyöszörög a kezem alatt, a szemem sarkából az éjjeliszekrényén álló órára lesek. Fél tizenkettő.

Nem maradt több szavam, a következő fél órára egy sem maradt.

„Patrick…” mozog a szám némán, amikor Patrick felkapcsolja a villanyt. Négy szempár mered Sonia ágyára. A jelenet erőszakosnak látszik, groteszk szobornak – vonagló gyermekem, akinek a hálóingén átüt az izzadság; én pedig rajta fekszem, elfojtom a kiáltozását, az ágyhoz szorítom. Micsoda rémes kép! Gyermekgyilkosság élőben.

A számlálómon a száz világít Sonia szája fölött. Patrickhez fordulok, némán esdeklem, tudva, hogy ha megszólalnék, és a számláló átugrana százegyre, Sonia is kapna az elkerülhetetlen áramütésből.

Patrick odalép az ágyhoz, lefejti a kezem Soniáról, ő fogja be a száját.

– Pszt, kicsi lány. Pszt. Itt van apuci. Apuci nem engedi, hogy bármit tegyenek veled.

Sam és Leo bejön a szobába. Lökdösődnek, hogy helyük legyen, és immár nekem nem jut hely. Pocsék anya helyett most az ugrik be, hogy hasznavehetetlen anya. A két kifejezés váltakozik a fejemben. Kösz, Patrick. Kösz, fiúk.

Nem gyűlölöm őket. Győzködöm magam, hogy nem gyűlölöm őket.

De néha mégis.

Utálom, hogy a családomban a hímek mondják Soniának, milyen szép. Utálom, amikor ők vigasztalják, amikor leesik a kis biciklijéről, amikor ők mesélnek hercegnőkről és hableányokról. Utálom, hogy csak nézhetem és hallgathatom.

Keserves állandóan emlékeztetnem magamat, hogy ezt nem ők tették velem.

Bassza meg.

Sonia megnyugodott; a közvetlen veszély elmúlt. De miközben kislisszolok a szobájából, észreveszem, hogy a fivérei ügyelnek rá, hogy ne érjenek Soniához. Ha netán újabb rohama lenne.

A nappali sarkában áll a bárkocsi, ez a zömök, kerekes asztalka, tele folyékony fájdalomcsillapítót tartalmazó palackokkal. Átlátszó vodka és gin, karamellszínű skót whisky és amerikai whiskey, egyujjnyi kék curacaomaradvány, évekkel ezelőtt szereztük be egy polinéziai témájú piknikhez. Leghátul van, amit keresek: a grappa, másik nevén az olasz holdfény. Előveszem egy kis talpas pohárral együtt, és mindkettőt magammal viszem a hátsó verandára, és várom, hogy az óra elüsse az éjfélt.

Mostanában nemigen iszom. Átkozottul nyomasztó ugyanis jéghideg gin-tonikot szopogatni, és azokra a nyári estékre gondolni, amikor Patrickkel szorosan egymás mellett ültünk az első lakásunk bélyegnyi erkélyén, és a kutatási ösztöndíjamról meg a diplomamunkámról és Patrick pokoli, a Georgetown Egyetemi Kórházban töltött rezidensi munkájáról beszélgettünk. Persze attól is tartok, hogy berúgok, és az alkoholból merített bátorságomban megfeledkezem a szabályokról. Vagy semmibe veszem őket.

Az első korty grappa éget, mint a tűz; a második lágyabb, megnyugtató. A harmadiknál tartok, amikor az óra jelzi a mai nap végét, és a bal csuklómon érzett tompa ütés újabb száz szót ad nekem.

Mit fogok kezdeni velük?

Visszamegyek az eltolható ajtón át, átgyalogolok a nappali szőnyegén, visszarakom a helyére az üveget. Sonia felül, amikor belépek a szobájába, a kezében egy pohár tej, Patrick támasztja alulról a tenyerével. A fiúk visszamentek a szobájukba, én pedig leülök Patrick mellé.

– Minden rendben, kicsim. Anyu itt van.

Sonia rám mosolyog.

De nem így történik.

Kiviszem az italomat a pázsitra, túl a rózsákon, amelyeket Mrs. Ray ültetett nagy gonddal, ki a sötét, édesen illatozó fűdarabra, ahol az orgona virágzik. Állítólag beszélni kell a növényekhez, attól egészségesebbek lesznek; ha ez igaz, a kertem halálra van ítélve. Ma éjjel azonban fütyülök az orgonára, a rózsára és minden másra. Más teremtményen jár az eszem.

– Mocskos rohadékok! – ordítom. Majd még egyszer.

Fény gyullad a King család házában, a függőleges napellenzők szétnyílnak. Rá se rántok. Nem izgat, ha felverem az egész környéket, ha meghallják a hangom akár a Capitol Hillen is. Ordítok, ordítok és ordítok, amíg kiszárad a torkom. Ekkor újra meghúzom a grappás üveget, egy kis ital a hálóingemre ömlik.

– Jean! – a hang mögülem jön, utána ajtó csapódik. – Jean!

– Pofa be – mondom. – Vagy tovább beszélek. – Egyszeriben nem érdekel már a sokk és a fájdalom. Ha közben egyfolytában ordítani tudok, ha tombol bennem a harag, ha elfojtom a kínt piával és szavakkal, vajon továbbárad-e az elektromos áram? Vajon leterít-e?

Valószínűleg nem. Nem fognak megölni minket, ugyanazért, amiért nem büntetik az abortuszt. Szükséges rosszá váltunk, tárgyakká, amelyeket megdugni kell, nem meghallgatni.

Patrick már kiabál.

– Jean! Édes, hagyd abba. Kérlek, hallgass.

A King-házban újabb fény gyullad. Csikordulva nyílik egy ajtó. Lépések.

– Mi folyik itt, McClellan? Az emberek aludni szeretnének. –A férj az, természetesen. Evan. Olivia még az ablakból lesi az éjféli cirkuszt.

– Dögölj meg, Evan – mondom.

Evan bejelenti, hogy hívja a zsarukat, bár egyáltalán nem ilyen udvariasan. Olivia ablakában ekkor kialszik a fény.

Sikoltozást hallok – az én hangomat is –, aztán rajtam fekszik Patrick, leteper a nyirkos fűbe, kérlel és hízeleg, és sós könnyeket érzek az ajkamon, amikor elnémít a csókjaival. Először a kérdés merül fel bennem, vajon tanították-e a férfiaknak ezeket a technikákat, vajon osztogattak-e a férjeknek meg a fiúknak meg az apáknak meg a fivéreknek útmutató füzetkéket azokban a napokban, amikor feltették ránk ezeket a fényes karkötőket. Majd úgy vélem, bizonyára nem tartották fontosnak.

– Engedj el. – A fűben fekszem, a hálóingem úgy tapad rám, mint a kígyóbőr. Ekkor jövök rá, hogy sziszegek.

Ekkor észlelem azt is, hogy a lüktetések között kisebbek lettek a szünetek.

Patrick megragadja a bal csuklómat, megnézi a számot.

– Kifogytál, Jean.

Próbálok szabadulni Patricktől, ami éppen annyira reménytelen, amilyen a szívem. A fű keserű a számban, amíg rá nem jövök, hogy egy marék sarat rágok. Tudom, mit csinál Patrick; tudom, hogy együtt akarja fogadni velem a sokkot.

Hát hallgatok, és hagyom, hogy visszavezessen a házba, miközben egyre hangosabban hallatszanak a szirénák.

Patrick tud beszélni velük. Nekem egyetlen szavam sem maradt.

NYOLC

Hülye, hülye, hülye.

Sonia kifejezéstelen tekintete, amint megyünk az esőben a buszmegállóba, a legnagyobb büntetés a tegnap éjjeli grappában úszó tirádáért a hátsó kertben. Kétségtelenül cudarabb, mintha Ez-meg-az felügyelők tartanának nekem előadást, amiért megzavartam a környék békéjét.

Először ma nem mondtam Soniának, hogy szeretem, mielőtt óvodába küldtem. Csókot dobok neki, és nyomban meg is bánom, amikor a szájához emeli kicsi kezét, és ő is csókot dob nekem.