PIERCE BROWN

HAJNALCSILLAG

„A Michael Bay filmjeire jellemző akciójeleneteket senki nem találja ki és írja meg annyira jól, mint Pierce Brown. Kivétel nélkül mindegyik őrülten véres, lehengerlő és lélegzetelállító. Minden és mindenki folyton száztíz százalékon pörög.”

NPR

„A Hajnalcsillag a trilógiának A Jedi visszatérje…

Az ütközetek bitang nagyok… és mindig telibe találnak.”

Tor.com

„Csavarokban és fordulatokban rendkívül gazdag, letehetetlen könyv.

Brown trilógiája csillagos ötös.”

Booklist

Az Arany háborúról írták

„Ritka teljesítmény. Brown olyan második részt írt, ami semmit nem veszít a hajtóerejéből, miközben felkészíti az olvasót a trilógia befejezésére.”

Publishers Weekly

„A Vörös lázadás olyan volt, mint Az éhezők viadala igazi vérrel, az Arany háború pedig leginkább egy elveszett Végjáték-kötetre hasonlít, tele pszichopatákkal.”

NPR

A Vörös lázadásról írták:

„Pierce Brown lenyűgöző… Ütős regénye minden olvasójában sokáig megmarad.”

The Huffington Post

„Elképesztő kaland, nagyívű, izgalmas utazás… Pierce Brown szédítően jó első regénye egyszerre idézi Az éhezők vidalát, a Legyek urát és a Végjátékot… Megvan benne minden, amitől nagy és szárnyaló sikerre kaphat.”

Entertainment Weekly

„Szédítő tempó, jól megírt és letehetetlen történet – itt minden egyben van.”

Terry Brooks, a New York Times bestseller-listás Shannara kardja szerzője

„Elképesztő fordulatokban bővelkedő, letehetetlen regény… Egyaránt kötelező a klasszikus sci-fit és az új iskola epikus disztópiáit kedvelőknek.”

Examiner.com

„Emlékezetes történet bosszúról, hadviselésről és hatalomvágyról, mely a Trónok harca és Az éhezők viadala legjobb pillanatait idézi.”

Kirkus Reviews

„Pompás bemutatkozó regény… A Vörös lázadás túlmutat korunk disztópiáin.”

USA Today

Impresszum

Pierce Brown: Morning Star

Copyright © 2016 by Pierce Brown

Hungarian translation © Török Krisztina, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pierce Brown: Morning Star

Del Rey, Random House, USA, 2016

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-098-1 (epub)

ISBN: 978-963-419-099-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction, fantasy

Nővéremnek, aki megtanított másokra figyelni

DRAMATIS PERSONAE

Aranyak

OCTAVIA AU LUNE A Társadalom Uralkodója

LYSANDER AU LUNE Octavia unokája, a Lune-Ház örököse

ADRIUS AU AUGUSTUS, A SAKÁL A Mars Főkormányzója, Virginia ikertestvére

VIRGINIA AU AUGUSTUS Adrius ikertestvére

MAGNUS AU GRIMMUS, A HAMU LOVAGJA Az Uralkodó Főimperátora, Aja apja

AJA AU GRIMMUS A Próteuszi Lovag, az Uralkodó testőre

ROQUE AU FABII A Kard Ármádia Imperátora

ANTONIA AU SEVERUS-JULII Victra féltestvére, Agrippina lánya

VICTRA AU JULII Antonia féltestvére, Agrippina lánya

KAVAX AU TELEMANUS A Telemanus család feje, Daxo és Pax apja

DAXO AU TELEMANUS Kavax fia és örököse, Pax bátyja

ROMULUS AU RAA A Raa család feje, Io Főkormányzója

BOGÁNCS korábban Vonító, jelenleg a Csontlovasok hadnagya

LILATH AU FARAN A Sakál élettársa, a Csontlovasok vezére

VIXUS AU SARNA A Mars Házából, a Csontlovasok hadnagya

Közép- és aljaSzínek

TRIGG TI NAKAMURA Légionárius, Holiday bátyja, Szürke

HOLIDAY TI NAKAMURA Légionárius, Trigg húga, Szürke

REGULUS AG SUN, QUICKSILVER A Társadalom leggazdagabb embere, Ezüst

ALIA HÓFECSKE A Valkűrök Királynője, Ragnar és Sefi anyja, Obszidián

CSENDES SEFI A Valkűrök Hadura, Alia lánya, Ragnar testvére, Obszidián

ORION XE AQUARII Hajóskapitány, Kék

Arész Fiai

LYKOSI DARROW, ARATÓ Az Augustus-Ház korábbi Lándzsása, Vörös

SEVRO AU BARCA/ KOBOLD Vonító, Arany

RAGNAR VOLARUS Új Vonító, Obszidián

TÁNCOS Arész hadnagya, Vörös

MICKEY Húsfaragó, Lila

Sötét van, amikor messze a Kerttől, amelyet barátaim vére öntözött, magamhoz térek. Az Arany férfi, aki valaha megölte a feleségemet, holtan hever mellettem a hideg fémpadlón, életét a saját fia oltotta ki.

Őszi szél kap a hajamba. A hajó mormog alattam. A távolban égő narancsszín lángok hasítanak keresztül az éj feketeségén: a Telemanusok érkeznek megmentésemre a bolygó körüli pályáról. Jobb, hogy elkéstek. Jobb nekem, ha elnyelhet a sötét, és a keselyűk lakomázhatnak végre bénult testemen.

Ellenségeim hangja visszhangzik mögöttem. Angyalarcú démonok magasodnak fölém. A legkisebb lehajol, halott apját nézi, de keze az én fejemet simogatja.

– A történetnek mindig ez a vége – mondja. – Nem a sikolyaid. Nem a dühöngésed. Hanem a süket hallgatásod.

Az árulóm, Roque, a sarokban ül. A barátom volt. Szíve túlságosan is lágy Színéhez. Most felém fordul, arcán könnyek csorognak. De nem engem sirat. Önmagát, a saját veszteségeit. Azokat, akiket elvettem tőle.

– Nincs már Arész, hogy megmentsen. Se Musztáng, hogy szeressen. Magadra maradtál, Darrow – mondja a Sakál, higgadt, távoli tekintettel. – Mint én. – És fekete maszkot húz a fejemre, amelyen nincs nyílás a szemnek, csak szájkosár a szám előtt. Már semmit se látok. – Ez a vége.

Leölt mindenkit, akit szeretek, hogy engem megtörjön.

De vannak, akik életben maradtak, velük él még a remény. Sevróval. Ragnarral és Táncossal. A népemre gondolok, akiket sötétségre kárhoztattak. A világ minden Színére, a béklyóba vertekre és leláncoltakra, akiket az Aranyak uralnak, és a harag vörösen izzik fel lelkem mélyének sötét üregében. Nem vagyok egyedül. Nem vagyok a prédája.

Tegye hát ocsmányságait. Én vagyok az Arató.

Ismerem a szenvedést. Ismerem a sötétséget.

És nem ez a vége.

ELSŐ RÉSZ
TÖVISEK

Per aspera ad astra *

1
Csak a sötét

A mélységes sötétben, melegtől, a nap és holdak fényétől távol fekszem némán, mint körülöttem a kő, amely rettentő, síri méhébe nyelte magzati testemet. Nem állhatok fel, nem nyújtózkodhatok. Összegömbölyödve fekszem, valaha volt férfiúi lényem összeaszott porhüvelyeként. Kezeimet a hátam mögé bilincselték. Meztelenül heverek a hideg kövön.

Egymagam a sötétben.

Hónapoknak, éveknek, évezredeknek tűnik, hogy utoljára kinyújtóztattam térdeimet, ropogtatva kiegyenesítettem gerincemet. Őrjítő a fájdalom. Az ízületeim rozsdás vasként betokozódtak. Mennyi idő telhetett el azóta, hogy Arany barátaim vérét láttam a fűre ömleni? Azóta, hogy Roque gyöngéd csókját éreztem arcomon, s szívem összetört.

Az idő nem vánszorog.

Itt nem.

Ebben a sírboltban az idő megkövül. Merő sötétség, amely állandó és kérlelhetetlen, és csak az élet kettős ingája méri oda-vissza: lélegzetem és szívem dobbanásai.

Be. Dib… dobb. Dib… dobb.

Ki. Dib… dobb. Dib… dobb.

Be. Dib… dobb. Dib… dobb.

És örökké így. Míg csak… míg csak mi? Míg megöregszem és meghalok? Míg szétzúzom koponyámat a kövön? Míg ki nem tépem hasamból a csöveket, amelyeket Sárgák ültettek belém, hogy tápláljanak és az anyagcserémet fenntartsák?

Vagy míg megtébolyodom?

– Nem én – csikorgatom a fogaimat.

Deeee.

– Ez csak a sötét – szívom be mélyen a levegőt. Nyugalom. A megnyugtató mintát rajzolom testemmel a falakra. A hátam, ujjaim, farokcsontom, sarkaim, lábujjaim, térdeim, fejem követ érintenek. És újra megint. Tucatszor. Százszor. De jobb a biztonság. Legyen ezerszer.

Igen. Egymagam vagyok.

Azt gondoltam volna, hogy létezik ennél rosszabb sors is, de ma már tudom, hogy tévedtem. Senki sem külön álló sziget. Szükségünk van azokra, akik szeretnek bennünket. És azokra, akik gyűlölnek. Szükségünk van a többiekre, hogy életre keltsenek, hogy értelmet adjanak életünknek, érzéseinknek. Nekem csak a sötét jut. Néha üvöltök. Néha kacagok egész éjen át. Vagy nappal. Ki tudja? Kacagok, hogy múlassam az időt, hogy elhasználjam a kalóriákat, amelyeket a Sakál pumpál belém, és hogy testem álomba remegje magát.

És sírok is. Dúdolok. Fütyörészek.

Hallgatom a fentről leszűrődő hangokat. A sötétség végtelen óceánjából érkeznek. A láncok és csontok idegőrlő zörgésébe beleremegnek börtönöm falai. Oly’ közelről és mégis millió kilométerről hallatszik, mintha a sötéten túl létezne a világ, csak én nem láthatnám, nem érinthetném, nem ízlelhetném, és nem hatolhatnék át a sötétség fátylán, hogy végre megint része legyek én is. A magány börtönébe zártak.

Most is hallom a hangokat. A börtönömet zúzó láncokat és csontokat.

Ezek az én hangjaim?

Ezen csak nevetni tudok.

Átkozódni.

Forrongani, és gaz indulatokat ringatni. Ölj. Onts vért. Döfj. Tépj. Égess.

Fohászkodom. Hallucinálok. Alkudozom.

Eóhoz könyörgök, boldogan, hogy legalább ő elkerülhette ezt a sorsot. Nem figyel rám.

Gyerekkori balladákat énekelgetek, a Haldokló földet, A lámpagyújtogatót, a Rámájanát, az Odüsszeiát szavalom, görögül és latinul, aztán a holt nyelveken: arabul, angolul, kínaiul és németül, előkaparom a régi sorok emlékét, amelyeket még Matteo vert belém egyszer régen, amikor még szinte kisfiú voltam. A kalandozó ithakaiból merítek erőt, kinek egyetlen vágya az volt, hogy hazatérhessen végre.

Elfelejted, mit tett.

Odüsszeusz hős volt. Falovával bevette Trója falait. Ahogy én is megtörtem a Bellona-seregeket a Marson az Acélesőben.

De aztán…

– Nem – kiáltok. – Hallgass.

…a férfiak behatoltak Trójába, anyákra, gyermekekre bukkantak. Na, vajon mit tettek?

– Hallgass!

Tudod jól, mit tettek. Csont, izzadság. Hús. Hamu. Könnyek. Vér.

Kacag a sötétség, mint a sakál.

Arató, Arató, Arató… A tettek, amelyekről megemlékezik az utókor, vérben íródtak.

Alszom? Ébren vagyok? Elvesztem. Minden összefolyik, látomások, suttogás és hangok kavarognak. Újra és újra megrántom Eo keskeny bokáját. Betöröm Julian arcát. Hallom Pax és Quinn és Tactus és Lorn és Victra utolsó sóhaját. Mennyi fájdalom. És mindez miért? Hogy cserben hagyjam a feleségemet. Hogy cserben hagyjam népemet.

És cserben hagyd Arészt. Cserben hagyd a barátaidat.

Hányan maradtak életben egyáltalán?

Sevro? Ragnar?

Musztáng?

Musztáng. És ha tudja, hogy itt vagy… és ha egyáltalán nem érdekli? Miért is érdekelné? Te árultad el. Te hazudtál. Visszaéltél az eszével. A testével. A vérével. Felfedted előtte igazi arcodat, és ő elmenekült. És ha ő volt? És ha ő árult el? Akkor tudnád még szeretni?

– Fogd be! – üvöltöm magamra, a sötétre.

Ne gondolj rá. Ne gondolj rá.

Ugyan miért ne? Ha egyszer hiányzik neked.

A sötétben látomás bontakozik ki előttem Musztángról, mint annyiszor már – távolodva tőlem egy lány lovagol a zöld mezőkön, felém fordul a nyeregben, és nevetve biztat, hogy kövessem. A haja hullámzik, ahogy a nyári, friss széna a paraszt szekerén.

Utána vágyakozol. Őt szereted. Az Arany lányt. Felejtsd el azt a Vörös cafkát.

– Nem – csapom a fejem a falba. – Csak a sötét – suttogom.

Csak a sötét játszadozik velem. De azért csak próbálom elfelejteni Musztángot és Eót is. Nincs már semmi ezen a helyen túl. Az nem hiányozhat, ami nincs is.

Forró vér csordogál végig a homlokomon, rég behegedt seb szakadt fel. Lecsöpög az orromon. Kinyújtom a nyelvem, és addig nyalogatom a követ, míg rá nem lelek a cseppekre. A sósságát ízlelgetem, a marsi vasat. Lassan. Nagyon lassan. Hogy kitartson az érzet újdonsága. Hogy megmaradjon az íze a számban, és felidézze bennem, hogy ember vagyok. Lykosi Vörös. Pokolfúró.

Nem. Nem vagy az. Nem vagy semmi. A feleséged elhagyott, elvitte gyermekedet. A szajhád elfordult tőled. Nem voltál elég jó. Túl büszke voltál. Túl ostoba. Túl gonosz. És mostanra elfelejtettek.

Tényleg?

Amikor az Arany lányt utoljára láttam, Lykos alagútjában térdepeltem a porban Ragnar mellett, és könyörögtem neki, Musztángnak, hogy árulja el a saját népét, és valami többért éljen tovább. Tudtam, hogyha beáll közénk, Eo ügye felvirágzik. A jobb világ karnyújtásnyira volt. De nem, ő elment. Lehet, hogy elfelejtett? Hogy megszűnt szeretni?

Csakis a maszkodat szerette.

– Ez csak a sötét. Csak a sötét. Csakis a sötét – duruzsolom egyre sebesebben.

Nem kéne itt lennem. Halottnak kéne lennem.

Úgy volt, hogy Lorn halála után átadnak Octaviának, a Húsfaragói pedig felboncolnak, hogy rájöjjenek, hogy változhattam Arannyá. Hogy feltárják a titkot. Hogy lássák, válhatnak-e még mások is olyanná, mint én. De a Sakál alkut kötött, megtartott magának. Attikai birtokán vallatott, kínnal akart belőlem kicsikarni mindent Arész Fiairól, Lykosról meg a családomról. Soha nem árulta el, hogy jött rá a titkomra. Könyörögtem a halálért.

Végül csaknem kővé meredtem.

– Ha minden elveszett, a becsület halált kíván – mondta egyszer Roque. – Az a nemes vég.

De mit tudhat egy gazdag költő a halálról? A szegények ismerik a halált. A rabszolgák ismerik. De még most is, hogy utána sírok, rettegek tőle. Mert minél többet látok ebből a kegyetlen világból, annál kevésbé hiszem, hogy a vég szebb lenne.

A Völgy csak mese.

Anyák és apák mesélik éhező gyerekeiknek, hogy a borzalmaknak valami értelmet adjanak. Pedig nincsen benne értelem. Eo meghalt. Soha nem látta, ahogy harcolok az álmaiért. Nem érdekelte, mire jutok az Intézetben, hogy szeretem-e Musztángot, mert azon a napon, amikor meghalt, semmivé vált. Nincs más, csak ez a világ. Ez a kezdet és a vég. Ez az egyetlen esélyünk, hogy a vég előtt egy kicsit jól érezzük magunkat.

Persze. De neked még nincs itt a vég. Elmenekülhetsz. Ezt suttogja a fülembe a sötétség. Csak mondd ki a szavakat. Mondd ki. Ismered a nyitját.

Hogyne. Hogyne tudnám.

– Csak annyit kell mondanod, hogy „megtörtem”, és azzal vége lesz – mondta réges-rég a Sakál, mielőtt leengedett ebbe a pokolba. – Akkor egy kellemes kis birtokra viszlek, s ott élhetsz életed végéig, küldök neked langyos, szépséges Rózsaszíneket és ételt, hogy gömbölyűbbre hízz, mint a Hamu Lovagja. De a szavaknak ára van.

Megéri. Mentsd magad. Másra úgyse számíthatsz.

– Az ár, drága Arató, a családod.

A család, akiket a kopóival elhozatott Lykosról, és azóta az attikai erőd pincebörtönében őriz. És soha nem találkozhatok velük többé. Soha nem mondhatom el nekik, mennyire szeretem őket, hogy sajnálom, hogy gyenge voltam, és nem tudtam megvédeni őket.

– Az erőd rabjaival zabáltatom fel őket – mondta. – Ezeket a férfiakat és nőket, akiknek szerinted az Aranyak helyett kellene uralkodni. Ha majd meglátod az emberben az állatot, rájössz, hogy igazam van, és te tévedtél. Az Aranyaknak kell uralkodniuk.

Hadd menjenek. Mondta a sötét. Gyakorlatias áldozat. Bölcs döntés.

– Nem… nem hagyom…

Anyád élni szeretne.

Nem ezen az áron.

Hol az az ember, aki fel tudná mérni az anyai szeretetet? Élj. Érte. És Eóért.

Lehetséges, hogy ezt akarná? Igaza van vajon a sötétségnek? Végül is, fontos vagyok. Eo azt mondta. Arész is azt mondta, és engem választott. Engem az összes Vörös közül. Képes vagyok széttörni a láncokat. Képes vagyok többért élni. Részemről nem önzés volna szabadulni a börtönből. A nagy terv szempontjából ez lenne az önzetlenség.

Az, igen, önzetlenség…

Anyám könyörögne, hogy hozzam meg ezt az áldozatot. Kieran megértené. A húgom is. Megmenthetném a népemet. Eo álmát valóra kell váltani, bármi áron. És az én felelősségem. Nekem kell kitartani. Kötelességem és jogom.

Mondd ki a szavakat.

A kőhöz csapom a fejemet, beleüvöltök a sötétségbe, hogy takarodjon. Nem csaphat be. Nem törhet meg.

Hát nem tudtad? Bárkit meg lehet törni.

Engem gúnyol éles kacagása, és csak kacag és kacag.

Tudom is, hogy igaza van. Bárkit meg lehet törni. Én is megtörtem a kínzástól. Elárultam, hogy lykosi vagyok. Hogy hol él a családom. De van kiút, hogy a megmaradt becsületemmel bizonyítsak. Amit Eo szeretett. Hogy a hangok elhallgassanak végre.

– Igazad volt, Roque – suttogom. – Igazad volt.

Csak haza akarok menni. El innen. De nem lehet. Már csak egy út maradt, és az egyetlen tisztességes út számomra a halál. Mielőtt még elárulnám azt, aki vagyok. Önmagamat.

A halál a kiút.

Ne bolondozz. Elég legyen. Elég.

Még keményebben verem a fejemet a falba. Már nem büntetésből, ölni akarok. Hogy vége legyen. Ha már nincs szép vége ennek a világnak, beérem a semmivel. De ha mégis van valahol ezen a világon túl egy Völgy, akkor megtalálom. Jövök, Eo. Végre elindultam.

– Szeretlek.

Nem. Nem. Nem. Nem. Nem.

Újra a kőhöz csapom a koponyámat. Forróság csorog az arcomon. A sötétben fájdalomszikrák pattognak. A sötétség jajongva ordítozik velem, de nem hagyom abba.

Ha ez a vég, dühödten elérem végre.

De ahogy egy utolsó lendületet veszek a fejemmel, hogy végső csapást mérjek magamra, felhördül a létezés. Úgy dübörög, mint valami földrengés. Ez nem a sötét, hanem valami azon is túli. Valami a kőben, és egyre hangosabb és testesebb felettem, míg végül a sötétség kettéhasad, és lesújt a fény ragyogó kardja.

2
Az L17L6363-as rab

A mennyezet megnyílik. A fény égeti a szememet. Összeszorítom, és közben érzem, hogy cellám padlója emelkedni kezd, míg végül kattanva megáll, és ott vagyok pucéran a csupasz kőpadozaton. Kinyújtom a lábamat, levegő után kapkodok, kis híján elájulok a fájdalomtól. Ízületek ropognak. Becsomósodott inak feszülnek meg. Próbálom kinyitni a szememet a dühödt fényben, könnyezem. Olyan éles minden, hogy csak elmosódott foltokat látok a környező világból.

Idegen hangtöredékek pattognak körülöttem.

– Mi ez, Adrius?

– …ott volt lenn egész idő alatt?

– Ez a szag…

Fekszem a kövön. Mindenfelé a végtelenbe nyúlik a padló. Fekete, kékes és lilás fényekkel, mint egy irizáló bogárhát. Padló lenne? Nem. Csészéket látok, kistányérokat. Kávét. Ez egy asztal. Ez volt a börtönöm, nem egy félelmetes szakadék mélye, hanem egy egy méter széles, tizenkét méter hosszú márványtömb üreges belseje. Minden áldott este centikkel a fejem fölött lakomáztak. A hangok, a sötétben hallott távoli suttogások innen szűrődtek be. Az ezüstholmik és tányérok csörömpölése volt a társaságom.

– Micsoda barbarizmus…

Már emlékszem. Ennél az asztalnál ült a Sakál, amikor az Acéleső utáni lábadozásomat követően meglátogattam. Már akkor eltervezte volna a börtönömet? Csuklya volt a fejemen, amikor idedugtak. Azt hittem, az erőd mélyébe süllyesztenek. De nem. Harminc centi vastag kő választotta el a vacsoráját a poklomtól.

Felnézek a kávéstálca mellől. Valaki engem bámul. Sőt, többen is. De a könnyektől és a vértől nem látom, kik azok. Odébb rángok, mint a földből kifordított vakondok. Túlságosan is rémült vagyok, hogy büszkeség vagy gyűlölet éledezhetne bennem. De tudom, hogy ő mered le rám. A Sakál. Arca, mint egy gyereké, homokszín haja féloldalasan elválasztva, a teste törékeny. Megköszörüli a torkát.

– Nagyra becsült vendégeim, hadd mutassam be az L17L6363-as rabunkat.

Az arca egyszerre a mennyország és a pokol.

Látni valakit…

Tudni, hogy nem vagyok egymagam…

De akkor eszembe jut, mit tett velem… és a lelkem darabokra szakad.

Újabb hangok zúgnak, karcolnak, fülsüketítőn. És még így összegömbölyödve, ebben az állapotban is megérzek valamit a hangokon túl. Valami természetest és gyöngédet. Valamit, amelyről a sötétben már azt hittem, nem érezhetem többé. Soha. Egy nyitott ablakon leng be lágyan, cirógatja a bőrömet.

Téli légáram hasít bele a nedves, emberszagú bűzbe, a szagomba, és fák között a hóban szaladgáló kisgyereket juttat eszembe, ahogy végighúzza kezét a fakérgen és fenyőtüskéken, a haja meg átnedvesedik. Ez nem az én emlékem, pedig de szép is lett volna ilyet megélni. Így szerettem volna élni. Egy ilyen gyereket szerettem volna.

Sírok. Nem magamat siratom, sokkal inkább ezt a kisfiút, aki még azt hiszi, barátságos világban él, hogy Anya és Apa hatalmas és erős, mint a kőszikla. Bárcsak megint ilyen ártatlan lehetnék. Bár tudnám, hogy ez a pillanat nem csak cselfogás. Pedig az. A Sakál soha nem ad, ha nem vehet el érte kétszer annyit. Nemsokára a fény válik emlékké megint, és visszatér a sötét. Szorosan összepréselem a szememet, hallgatom, ahogy a vér csepeg a homlokomról a kőre. És várom a fordulatot.

– A vérveretes pokolba, Augustus. Muszáj volt ezt? – dorombol egy gyilkos nagymacska. A lunai lustán éneklő hanglejtés rekedtesen simogató és közönyös, ahogy az uralkodói körökben tanulják. – Hullaszaga van.

– Csak az erjedt izzadság és a mágneses bilincsek alatti elhalt bőr szaga. Láthatod a sárgás réteget az alkarján, Aja – jegyzi meg a Sakál. – Nagyon is egészséges még, alig várja már a Húsfaragóidat. Körültekintően jártam el mindenben.

– Te jobban ismered, mint én – mondja Aja hangja valakinek. – Ellenőrizd, hogy tényleg ő-e az, és nem valami csaló.

– Kételkedsz a szavamban? – kérdi a Sakál. – Mily’ fájdalom ez nekem.

Összerándulok, ahogy megérzek egy felém közelítő testrészt.

– Ugyan, Főkormányzó, ahhoz az érzéshez szív is kellene. És számos adottságod ellenére azt kell mondjam, ez a szerved sajnálatosan hiányzik.

– Ne hízelegj.

Kanalak ütődnek porcelánhoz. Torokköszörülést hallok. Szeretném befogni a fülemet. Mennyi hang. Mennyi információ.

– Most már igazán kiviláglik belőle a Vörös – mondja egy hűvös, kulturált női hang. Észak-marsi lehet, amelynek darabosabb a hanglejtése, mint a lunainak.

– Ahogy mondod, Antonia – vágja rá a Sakál. – Kíváncsi voltam, mi lesz belőle. Az Aureált faj soha nem alacsonyodhat le úgy, ahogy ez a lény itt. Mielőtt idezártam, halálért könyörgött. Zokogott is. Az egészben az a vicces, hogy bármikor végezhetett volna ott bent magával. De nem tette, mert lényének egy része kedvét lelte a kis zugban. Mint tudjuk, a Vörösök rég megszokták már a sötétet. Alkalmazkodtak hozzá. Mint a férgek. Semmi büszkeség nincs ebben a vörhenyes fajtában. Otthon érezte magát ott benn. Sokkal inkább, mint közöttünk valaha.

Most már feléled bennem a gyűlölet.

Kinyitom a szemem, hogy tudják, látom őket. Hallom is. De ahogy felnézek, tekintetem nem ellenségeimre siklik, hanem az ablakon túli téli tájra. Az Aranyak háta mögött ott csillog a reggeli fényben az attikai hét csúcsból hat. A havat és a sziklát fémből és üvegből emelt épületek fogják keretbe, amelyek ásítva nyújtóznak a kék ég felé. A csúcsokat hidak kapcsolják össze. Finoman szitál a hó. Elkent kép vaksi, barlanghoz szokott szemeimnek.

– Darrow?

Ismerős hang. Kissé oldalra fordítom a fejem, és megpillantom egyik kérges kezét az asztal szélén. Összerándulok, azt hiszem, megüt. De nem. Középső ujján ott fénylik az aranyszín Bellona-sas. A család, amelyet elpusztítottam. A másik kéz abban a karban folytatódik, amelyet a Lunán, a párbajunkkor lecsaptam, s később Zanzibár, a Húsfaragó pótolt. Ujjain két farkasfejes gyűrű, a Mars Házának gyűrűi. Az egyik az enyém. A másik a sajátja. Mindkettő egy-egy ifjú Arany életét követelte.

– Megismersz?

Megfeszül a nyakam, ahogy felnézek az arcába. Cassius au Bellonát meggyötörte ugyan az idő és a háború, de szépsége nem csorbult. Szebb, sokkal szebb, mint emlékeimben, lüktet benne az élet. Két méternél is magasabb. A Hajnal Lovagjának fehér-arany köpenyét viseli, felcsavart haja fénylik, mint a hullócsillag csóvája. Frissen borotvált az arca, orra görbe egy friss törés miatt. Ahogy belenézek a szemébe, megfeszítem minden akaratomat, hogy ne kezdjek zokogni. Szomorúan, szinte gyöngéden néz rám. Csak árnya lehetek valaha volt önmagamnak, ha ez a férfi, akinek annyi fájdalmat okoztam, szánakozva néz rám.

– Cassius – mormolom minden szándék nélkül. Csak kimondom a nevét, hogy érezzem, szólok valakihez, egy emberi lényhez. És hallanak.

– Na? – kérdi Aja au Grimmus Cassius mögül. Az Uralkodó legvérmesebb Fúriáján ugyanaz a páncélzat van, amelyet első találkozásunkkor viselt a lunai Citadella-toronyban, amikor Musztáng kimenekített, és Aja később agyonverte Quinnt. Kopott és harcedzett vértezet. A gyűlölet helyébe félelem árad, és elkapom a pillantásomat a sötét bőrű nőről.

– Ezek szerint életben van – mondja halkan Cassius, majd a Sakálra néz: – Mit műveltél vele? Ezek a sebek…

– Szerintem elég egyértelmű. Megsemmisítettem az Aratót.

Most végigmérem önmagamat én is, hogy lássam, miről beszél. Rongyos szakállam alatt egy hulla lapul. Sápadt csontváz. A tej tetejére kiült fölnél vékonyabb bőrt bordák feszítik. Póklábaimon görcsös göb a térd. Lábkörmeim hosszúra nőttek, karmokra emlékeztetnek. Húsom a Sakál kínzásainak nyomait viseli. Az izom elsorvadt. És a csövek, amelyek a sötétben életben tartottak, ágasbogas, fekete köldökzsinórokként kapcsolnak cellám padlózatához.

– Mennyi ideig tartottad ott benn? – kérdi Cassius.

– Három hónapon át vallattam, majd kilencet töltött magányban.

– Kilencet…

– Így való. A háború kedvéért sem feledkezhetünk meg metaforáinkról. Elvégre nem vagyunk vademberek, ugye, Bellona?

– Ez sérti Cassius érzékenységét – jegyzi meg Antonia a Sakál mellett. Ez a nő a mérgezett alma: fényes és pirosan ragyogó, de belül rothadt és csupa métely. Az Intézetben megölte Leát, aki a barátom volt. Golyót röpített a saját anyja fejébe, majd másik kettőt a nővére, Victra gerincébe. És most a Sakállal lépett szövetségre, aki az Intézetben keresztre feszítette. Micsoda világ. Antonia mögött a sötét arcbőrű Bogáncs áll, aki valaha Vonító volt, most pedig, a mellén lógó madárkoponyából ítélve, a Sakál Csontlovasai közé tartozik. Lesüti a szemét. A kopasz Lilath, a Sakál balján, a kapitányuk. A lány már az Intézetben is a Sakál személyes orgyilkosa volt.

– Nézd el nekem, hogy nem látom értelmét bukott ellenségünk megkínzásának – feleli Cassius. – Főleg, ha már elmondott mindent, amit mondhatott.

– Hogy nem látod? – néz rá higgadtan a Sakál, és halk magyarázatba fog: – Az egész értelme a büntetés, jóember. Ez az… izé úgy tett, mintha közülünk való volna. Velünk egyenlő, Cassius. Sőt, felettünk álló. Gúnyt űzött belőlünk. Ágyba vitte a húgomat. Kacagott rajtunk, ostobának tartott bennünket, míg végül lelepleztük. Meg kell tudnia, hogy nem a véletlenen múlt, hogy vesztett, hanem szükségszerű volt. A Vörösök mindig is ravasz kis dögök voltak. És ez itt, barátaim, éppen annak a megtestesülése, amivé válnának, ha hagynánk. Ezért az időre és a sötétségre bíztam, hogy visszaváltoztassa azzá, ami. Homo flammeusszá, hogy a Testületnek nemrég javasolt elnevezésemmel éljek. Evolúciós szempontból alig különbözik a Homo sapienstől. Mert a többi csak maszk volt.

– Úgy érted, téged tett bolonddá, amikor az apád a saját fia helyett egy faragott Vöröset választott örököséül? Mert erről van szó, Sakál. Egy nem szeretett és nem akart fiú gyűlöletéről és szégyenéről.

A Sakál ettől összerándul. De Ajának sincs ínyére ifjú kísérőjének hangneme.

– Darrow megölte Juliust – szólal meg Antonia. – Utána lemészárolta a családodat, gyilkosokat küldött a Házad gyermekeire az Olümposz hegyére. Az ember eltűnődik, anyád vajon mit érezne szánalmad láttán.

Cassius elereszti a füle mellett a megjegyzéseket, és fejével a szoba végében ácsorgó Rózsaszínek felé int:

– Hozzatok egy takarót a rabnak.

Nem mozdulnak.

– Micsoda jellemek. Még te is, Bogáncs?

A lány nem felel. Cassius megvető horkantással lekanyarintja válláról a fehér köpenyt, és reszkető testemre borítja. Egy pillanatra mindenkit elnémít a döbbenet. Engem is.

– Köszönöm – nyögöm végül reszelős hangon. De elkapja a pillantását beesett arcomról. A szánalom nem megbocsátás, ahogy a hála se feloldozás.

Lilath elnyom egy kacajt, de fel sem néz tányérjából, falatozza zavartalanul a kolibritojást. Úgy szopogatja, mintha cukorka lenne.

– Van az a pont, Hajnal Lovagja, ahol a méltóság már jellemhibának minősül – sandít fel a kopasz nő a Sakál mellől Ajára hideg angolnaszemekkel. A torkán lecsusszan még egy tojás. – A vén Arcos is megtanulta végül.

Aja nem felel, modora kifogástalan. De ugyanaz a halálos csend szállja meg, amelyre még Quinn meggyilkolásából emlékszem. Lorn tanította a karddal bánni. Nem fogja hagyni, hogy az öreg Lovagból gúnyt űzzenek. Lilath mohón lenyel egy újabb tojást, a sértés előbbre való nála a jó modornál.

Ez a szövetség nem baráti. Ahogy az már a fajtájuknál szokás. De azért a régi Aranyak és a Sakál modernebb népsége közötti különbség mindennél szembeszökőbb.

– Ugyan, hisz barátok közt vagyunk – mondja kedélyesen a Sakál. – Vigyázz a szádra, Lilath. Lorn Acélos Arany volt, aki sajnos a rossz oldalra keveredett. De Aja, elégítsd ki végre a kíváncsiságomat. Most, hogy lejárt az időm az Aratóval, áruld el, tényleg fel fogjátok boncolni?

– Fel – feleli Aja. Mégse kellett volna hálálkodnom Cassiusnak. Nem a becsület miatt tette, csak finnyásságból. – Zanzibár alig várja már, hogy lássa, hogyan rakták össze. Van elmélete, de mindenképpen a saját szemeivel kívánja megvizsgálni. Szerettük volna elkapni a Húsfaragót, akinek a keze munkája, de nagy valószínűséggel odaveszett Katónál, Alcidalia megyében egy rakétatámadásban.

– Vagy legalábbis valaki úgy intézte, hogy ezt higgyétek – szúrja közbe Antonia.

– Valamikor fogva tartottad itt, igaz? – néz Aja szemrehányóan a Sakálra.

Ő bólint.

– Mickey-nek hívják. Egy engedélyezetlen Aureált gyermeket faragott, azzal bukta el a működési engedélyét. A család próbálta megmenteni a gyereket a Kitevéstől. Mindegy is, a lényeg, hogy a Húsfaragó utána légi és vízi örömszerző modulok gyártására specializálódott. Yorktonban volt faragóműhelye, mielőtt a Fiak beszervezték erre a munkára. Darrow segített menekülnie. Ha érdekel a véleményem, még mindig él. Forrásaim szerint Tinosban van.

Aja és Cassius összenéznek.

– Ha Tinos nyomára bukkantál, jelentened illenék – mondja ki Cassius.

– Még semmi sem biztos. Tinos… jól álcázott. És előbb még el kell kapnunk, méghozzá élve, az egyik hajójuk kapitányát – kortyol a kávéjából a Sakál. – De több vasat tartunk a tűzben, és ha bármi kisül belőle, nektek szólunk először. Még ha úgy sejtem is, hogy a Csontlovasaim szívesen megropogtatnák a Vonítókat, nem igaz, Lilath?

Igyekszem nem összerezzenni a név hallatán, de nem könnyű. Életben vannak. Legalábbis páran. És nem az Aranyakat választották, hanem Arész Fiait…

– Igen, uram – vágja rá Lilath engem fürkészve. – Kedvünkre volna már egy rendes vadászat. A Vörös Légió meg a többi lázadó nem kihívás még a Szürkéknek sem.

– Mindegy, bennünket vár az Uralkodó, Cassius – jelenti ki Aja, majd a Sakálra pillant. – Amint a Tizenharmadik felszedelődzködött a Golan-medencében, indulunk is. Valószínűleg holnap reggel.

– Visszaviszitek a légióitokat a Lunára?

– Csak a Tizenharmadikat. A többi hátramarad a te irányításod alatt.

– Az én irányításom alatt? – lepődik meg a Sakál.

– Kölcsönben, míg ezt a… Lázadást eltapossuk végre – köpi undorral a szót Aja. Ez újdonság. – Az Uralkodó bizalmának zálogaképpen. Tudod, hogy elégedett az eredményeiddel.

– Módszereid dacára – szúrja közbe Cassius, Aja újabb nyugtalan pillantását vonva magára.

– Nos, ha csak reggel indultok, ma mindenképpen nálam kell vacsoráznotok. Úgyis szerettem volna megvitatni bizonyos… eljárásokat a Perem Lázadóival kapcsolatosan. – Azért fogalmaz olyan ködösen a Sakál, mert itt vagyok és figyelek. Az ő fegyvere a tudás és az információ. Azt sugallja, hogy a barátaim elárultak. Hogy melyikük, arról nem esik szó. Mindenfélére célozgatott, miközben kínoztak, majd bezárt a sötétbe. Ahogy egy Szürke bejön, és jelenti, hogy a húga a szalonban várja. Ahogy az ujjainak habos chai tea illata van, a húga kedves italáé. Vagyis akkor tudja, hogy itt vagyok? Ült már ő is ennél az asztalnál? Közben tovább magyaráz, de nehezen követem már a hangokat, annyi mindent kell kibogozni. Túl sokat.

– Az embereim felkészítik Darrow-t az útra, és a tárgyalásunk után lukulluszi lakomát csapunk. Biztos vagyok benne, hogy Voloxe-ék és Corialusék örömmel látnak majd viszont. Olyan rég adódott már ilyen dicső társaságom, egyszerre két Olümposzi Lovag is. Túlságosan is gyakran vagytok terepen, a távoli vidékeken, csatornákban, tengereken és gettókban vadászgatva. Mikor volt alkalmatok utoljára egy tisztességes vacsora mellett elüldögélni, távol az öngyilkos merénylők és éjszakai rajtaütések fenyegető árnyától?

– Jó ideje már – bólintott Aja. – Thesszalonikában járva éltünk a Rath testvérek vendégszeretetével. Buzgón próbálták bizonyítani hűségüket azok után… ami az Oroszlánesőben történt. Meglehetősen… aggasztó volt.

– Tartok tőle, hogy az én vacsorám kissé szelíd lesz ahhoz képest – nevetett nagyot a Sakál. – Mostanában csupa katona és politikus jut el hozzám. Ez a vérveretes háború jócskán gátat vetett a társasági életemnek. Alig jut tisztességes vacsoravendég.

– Nem lehet, hogy inkább a vendégszereteteddel van a gond? – kérdi Cassius. – Vagy az étrendeddel?

Aja sóhajtva igyekszik leplezni mosolyát.

– Vigyázz a szádra, Bellona.

– Semmi gond… a Házaink közötti ellenségeskedést nehéz feledni, igaz, Cassius? De ilyen farkas időkben felül kell emelkednünk a személyes ellentéteken. Az Aranyak kedvéért – mosolyog a Sakál, de tudom, hogy legszívesebben tompa késsel nyiszálná át a két vendége nyakát. – Persze, mindannyiunkkal megesett ez meg az bohó ifjúságunk idején. Nincs okom szégyenkezni.

– Volt még egy ügy, amelyről tárgyalnunk kell – jutott hirtelen Aja eszébe.

Most Antonia sóhajtott fel.

– Megmondtam, hogy ez lesz. Mit akar még az Uralkodó tőlünk?

– Cassius futólag érintette már a kérdést.

– A módszereimről van szó – biccentett a Sakál.

– Pontosan.

– Azt hittem, az Uralkodó örül az erőfeszítéseimnek, amellyekkel a békés megoldásokra törekszem.

– Örül, csak…

– Rendet akart. Én megteremtettem. A Hélium-3-termelésben alig van fennakadás, mindössze 3,2 százaléknyi a visszaesés. A Lázadás fuldokolva rúgkapál, hamarosan elkapjuk Arészt, megtaláljuk Tinost, és végre magunk mögött tudunk majd mindent. Fabii az, aki…

– A gyilkos kommandókról van szó – szakította félbe Aja.

– Ó.

– És a Megsemmisítési Protokollokról, amelyeket a lázadó bányákban életbe léptettél. Az Uralkodó aggódik, hogy a szigor, amellyel az aljVörösökkel szemben fellépsz, visszaüt, és aláássa a propagandánkat. Több robbantás is volt a Palatinusz dombján. A nagybirtokokon összecsapások dúlnak a Földön. Sőt, a Citadella kapuja elé is tüntetők és tiltakozók vonultak. Lángol a lázadás lelkülete. Leverték már, az tény, de ügyelj, hogy ez így is maradjon.

– Kétlem, hogy az Obszidiánok bevetése után akadna még több tiltakozó – kommentálja Antonia hetykén.

– Mégis…

– Megszűnt annak a veszélye, hogy a lépéseimnek hírét vegye a nagyközönség is. A Fiak már nem tudják terjeszteni a híreiket, felszámoltam az üzenettovábbító hálózatukat. A kezemben van az irányítás, Aja. Az emberek tudják, hogy ezt a háborút elveszítették. És soha egyetlen hulláról se kerül a szemük elé több kép. Többé senki se láthat egyetlen megsemmisített bányát sem. Csakis az jut el hozzájuk, ahogy a Vörösök polgári célpontokra támadnak. A közép- és felsőSzínű gyerekek holttestei az iskolákban. A közvélemény mellénk állt…

– És ha valahogy mégis értesülnek arról, hogy mit művelsz? – nézett rá Cassius.

A Sakál nem felel azonnal, csak magához int egy pőrén öltözött Rózsaszínt, aki eddig a szomszédos szalonban üldögélt egy kanapén. Alig idősebb, mint Eo volt. Megáll a Sakál előtt, a szemét félénken lesüti. A szeme rózsakvarc, ezüstöslila haja fonatokban omlik pucér hátára. Arra nevelték, hogy ezeknek a szörnyetegeknek a gyönyörűségét szolgálja, és félve eltűnődöm, mit láthattak már azok a rózsaszín, lágy tekintetű szemek. A saját fájdalmam hirtelen összetöpörödik, lelkemben a düh elcsendesül. A Sakál megsimogatja a lány arcát, és miközben egy pillanatra se veszi le rólam a tekintetét, az ujjait a lány szájába dugja, szétnyitja a fogait, és hátraveti a fejét, hogy lássam, és Aja meg Cassius is megbizonyosodhassék róla: a lánynak nincs nyelve.

– Saját kezűleg tettem, miután nyolc hónappal ezelőtt elfogtuk. Egy égeai gyöngybárban merényletet kísérelt meg az egyik Csontlovasom ellen. Gyűlöl engem. Másra se vágyik, mint hogy a rothadó hullámat belerúgja egy verembe – mondja, majd elereszti a lány fejét, lekapja az oldaláról a pisztolyát, és a lány kezébe nyomja. – Lőj le, Kalliopé. Végezz velem a sok ocsmányságért, amelyet veled és a fajtáddal műveltem. Gyerünk, rajta. Kivágtam a nyelvedet. Emlékszel, mit tettem veled a könyvtárban? Azt újra és újra és újra meg fogom tenni – mondja, és megint megmarkolja a lány keskeny, törékeny állát. – És megint. Húzd meg a ravaszt, te kis kurva. Húzd meg!

A Rózsaszín remeg a félelemtől, a földre hajítja a pisztolyt, térdre rogy előtte, és átkulcsolja a lábait. A Sakál jóindulatúan áll fölötte, szeretettel néz le rá, és megsimogatja a fejét.

– Jól van, Kalliopé, jól van. Ügyes vagy. Nagyon ügyes – nyugtatgatja, majd Ajához fordul. – A nagyközönség a mézet mindig jobban fogja szeretni, mint az ecetet. De azok ellen, akik kurvákkal, méreggel és szabotázzsal törnek ránk csatornákból, meg az utcákon tombolnak, és sötétben acsargó csótányokként kapdosnak a bokánk után, az egyetlen megoldás a rettegés – fejtegeti. Aztán rám emeli a pillantását. – A rettegés és a megsemmisítés.

3
Kígyómarás

Vércseppek buggyannak ki a fémfogak nyomán, ahol belemarnak a koponyámba. Mocskos szőke hajtincsek gyűlnek halomba a betonpadlón, mire a Szürke végez a borotválással. A társai Dantónak szólítják. Körbeforgatja a fejemet, hogy megbizonyosodjon a tökéletes végeredményről. Aztán nagyot sóz a tarkómra.

– Mit mondasz egy mosdáshoz, dominus? Grimmus illatosan szereti a foglyait, he!

Megpöcköli a szájkosaramat, amelyet azután csatoltak a képemre, hogy próbáltam beléjük harapni, ahogy leemeltek az asztalról. A nyakamra elektromos nyakörvet erősítettek, és a bilincset se szedték le a csuklómról. Így rángatott végig a folyosón a tucatnyi kommandós keménylegény. Mint egy zsák szart.

Egy másik Szürke felránt a nyakörvemnél fogva, míg Danto egy elektromos slagért megy a falhoz. Több mint egy fejjel alacsonyabbak nálam, de drabálisak és erősek. És harcedzettek. Kemény lehet az életük – kalózokra vadásznak a Peremen, szakszervezeti bérgyilkosokat üldöznek a Lunán, Arész Fiait gyilkolják a bányákban…

Rühellem, hogy hozzám érnek. A hangokat, ami kijön a szájukon, a nyögéseiket. Túl sok. Túl veszett és túl durva. Minden mozdulatukkal fájdalmat okoznak. Ahogy rángatnak. Ahogy megcsapkodnak. Megfeszülök, hogy visszafogjam a könnyeimet, de nem tudom, meddig bírom. Mind a tizenketten körém gyűlnek, és úgy figyelik Dantót, aki megcéloz a slaggal. Három Obszidián is van velük, mert a legtöbb zsoldosegységhez beosztanak közülük. A vízsugár felrúg, akár egy ló. Mintha mellbe taszítottak volna egy buzogánnyal. A bőröm is felszakad. A betonpadlón vergődöm, próbálok csúszkálva menekülni, míg végül a falhoz szorulok. A koponyám a falnak csapódik. Csillagok táncolnak a szemem előtt. Nyelem a vizet. Fuldokolva igyekszem a mellkasomra hajtani a fejemet, hogy legalább az arcomat ne érje a sugár, mert a karjaim még mindig a hátam mögé vannak bilincselve.

Miután vége, még hosszasan hörögve levegő után kapkodok, a szájkosár se könnyíti meg a dolgomat. Leoldják a bilincset, fekete rabkezeslábast húznak rám, és újra megkötöznek. Csuklya is van, azt is mindjárt a fejemre rángatják, hogy a megmaradt, morzsányi emberi mivoltomtól is megfosszanak. Egy székbe löknek. Bilincseimet a székhez erősítik, mozdulni se tudok. Minden hiába, minden mozdulatomat árgus pillantások lesik. Úgy vigyáznak rám, mintha még mindig az lennék, aki voltam. Pedig milyen rég volt az már. Vaksi, könnyes szemekkel hunyorgok rájuk. A szempilláimról csöpög a víz, szipogni próbálok, de az orromat eldugítja az alvadt vér. Akkor törték el, amikor a szájkosarat adták rám.

A Minőségellenőri Testület irodájában vagyunk, itt vezetik a Sakál erődje alatti börtön nyilvántartását. Az épület ugyanolyan betonkocka, mint általában a kormányzati hivatalok épületei. A világítás gyilkos, mindenki két lábon járó hullának látszik a sápasztó fényáradatban, a pórusok tágak, mint a Hold kráterei. A Szürkéken, Obszidiánokon és egy Sárga orvoson kívül egyetlen szék, egy vizsgálóasztal és egy slaug van a helyiségben. De a hely lelke és igazi arculata egyértelmű a fémlefolyó körüli tócsákból és a széken éktelenkedő karmolásokból. Itt kezd az élet a végéhez közeledni.

Cassius soha nem kerülhetne hasonló szobába. Egyáltalán, nem sok Arany juthat ilyen sorsra, hacsak nem keveredtek végzetesen rossz társaságba, nem szereztek végzetesen megátalkodott ellenségeket. Ez itt az óramű belseje, ahol a gépezet forog és csattog. Hogy viselkedhet bárki is bátran egy ilyen embertelen lyukban?

– Tiszta őrület, mi? – kérdi Danto a társaitól. Engem fürkész. – Egész életemben nem láttam még soha ilyen furát.

– Az a Faragó alsó hangon is rápakolt vagy egy mázsát – morog egy másik.

– Többet is. Láttad a vértjében? Rohadt egy szörnyeteg volt.

– Mibe, hogy fájt másodszor megszületni? – pöcköli meg a szájkosaramat tetovált ujjával Danto. – Eztet csak tiszteljük, mer’ a fájdalom egyetemes nyelv. Igaz-e, Vörhenyes?

Mivel nem válaszolok, acélsarkú bakancsával meztelen lábamra tipor. Felszakad a körmöm. Vér és fájdalom önti el a nagyujjamat, a fejem félrecsuklik, ahogy levegő után kapok.

– Igaz-e?

Könny szivárog a szememből, de nem a fájdalomtól, hanem ettől a nyers kegyetlenkedéstől. Egészen aprónak érzem magam tőle. Hogy lehet, hogy egy ilyen apróság ekkora fájdalmat okozhat? Ki is hagy tőle az agyam.

– Ez csak egy kifényezett majom, haggyad már – mondja egy társa. – Nincs ennek agya.

– Nincsen agya? – kérdez vissza Danto. – Nagy szart. Az urat bírta játszani. Aztat hitte, hogy ugráltathat bennünket – guggol le elém Danto, hogy belenézzen a szemembe. Próbálom elkapni a tekintetemet, félek, hogy megint bántani fog, de vasmarokkal elkapja a fejemet, két ujjal szétfeszíti a szemem, hogy összenézhessünk. – Két húgom veszett oda abba’ a te Esődbe, Vörhenyes. Sok barátom hagyta ott a fogát, vili? – És valami fémmel oldalról megüti a fejemet. Csillagokat látok. Érzem, ahogy folyik el a vérem. A háta mögött a centúriójuk a kargépére pillant. – Bírnád, ha a gyerekeimmel is ez lenne, he? – kérdi Danto, és a tekintetemben keresi a választ. De ott aztán nem találhat semmit.

Ez a Danto is ugyanolyan veterán legionárius, mint a többiek, durva, mint a szétrozsdált csatornafedő. Fekete harci vértjén elektronikus kacskaringók vegyülnek a tekergőző, lila sárkánydíszítéssel. A szemében optikai implantát-hőkamerák, amelyekkel a térképet is jobban tudja értelmezni. A bőre alatt is akad még bőven beépítés, amelyekkel Aranyakra és Obszidiánokra is vadászhat. A nyakukon tekergő tengerisárkány-tetoválás a XIII-as számot öleli, kisebb hamukupaccal a tövében. A XIII-as Drakoniánus légióból valók, a Hamu Lovagjának, és most már lányának, Ajának a kedvenc Pretoriánusai. A civilek egyszerűen csak sárkányoknak nevezik őket. Musztáng mindig is gyűlölte a beteges fanatizmusukat. Aja maga válogatja össze azt a harmincezer katonát, akiket az Uralkodó személyes hadseregébe, távolban lecsapó acélöklébe alkalmasnak talál.

Engem gyűlölnek.

Minden aljaSzínt gyűlölnek, olyan zsigerekből áradó rasszizmussal, amilyet még az Aranyaknál se tapasztalni.

– A fülét célozd, Danto, ha bömbölni akarod hallani – javasolja az egyikük, az ajtónál ácsorgó nő. Diótörésre is jó állkapcsával gumibuborékot csócsál. Szürke haját rövid irokézfazonra nyíratta, a kiejtése álmos földi fajta. Egy ásító férfi mellett támasztja a fémfalat, akinek az orra olyan finom vonású, mintha nem is katona, hanem Rózsaszín lenne. – Ha domború marokkal odacsapsz neki, a nyomás kipukkantja a dobhártyáját.

– Kösz, Holi.

– Örülök, ha segíthetek.

Danto öblösíti a tenyerét:

– Valahogy így? – kérdi, és a fülemre csap.

– Kicsit legyen domborúbb.

– Danto! Grimmusnak egészben kell – csettint az ujjaival a centúrió. – Szállj le róla, hadd vizsgálja meg a doki.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel.

A kövér Sárga orvos felém baktat, és táskás, okker szemekkel szemügyre vesz. A fentről érkező sápadt fényben csupasz koponyája úgy ragyog, mint a fényesre suvickolt, viaszolt alma. Elhúzza a mellkasomon a bioszkópját, és a szemébe épített digitális implantátumon figyeli az adatokat.

– Na, doki? – kérdi a centúrió.

– Figyelemre méltó – suttogja a Sárga. – A csontsűrűség jó, és a szervek is meglehetősen egészségesek az alacsony kalóriabevitel dacára. Az izmok elsorvadtak, ahogy azt már a laboratóriumi kísérletekben is megfigyelhettük, de annyira nem, mint a természetes Aureált-szövetek.

– Azt mondja, jobb, mint az igazi? – kérdi a centúrió.

– Nem ezt mondtam – csattan fel az orvos.

– Nyugi, itt nincsenek kamerák, doki. Ez adminisztrációs szoba. Mi az ítélet?

– Utazhat a cucc.

– A cucc? – nyögöm kísértetiesen halkan a maszkom alól.

A doki meghökkenten húzódik el. Meglepi, hogy tudok beszélni.

– És a hosszú szedáció? Innen három hét a Luna.

– Nem lesz gond – pislog felém riadtan az orvos. – De a biztonság kedvéért tíz milligrammal növelném a dózist, Kapitány. Ennek a cuccnak abnormálisan erős keringési rendszere van.

– Rendben – biccent a centúrió a nőnek. – A tiéd, Holi. Dugd szépen ágyba. Aztán gurítsuk fel a járgányra, és induljunk. Maga húzhat vissza a selymes kapucsínóvilágába, doki. Innentől átvesszük a…

Pukk. A centúrió fél homloka elszáll. Valami fém csapódik a falba. Csak bámulom döbbenten, fel nem foghatom, hova lett hirtelen az arca. Pukk. Pukk. Pukk. Pukk. Mintha ujjpercek pattognának. A legközelebbi sárkányfejekből vörös köd permetez a levegőbe, lebukom. A ködön át látom, ahogy a diótörő állkapcsú nő könnyedén végigsuhan a társai mellett, és egyenként fejbe lövi őket. A maradék hiába is igyekszik nagy szitkozódva fegyvert rántani, mert egy másik Szürke, aki az ajtó mellett áll, egy sorozattal ötöt lekaszál az ódivatú, lefűrészelt csövű puskájával. Hangtompító van rajta, a pukkanás alig hallható. Minden szinte némán zajlik. Az Obszidiánok hullanak el elsőként, csordogál belőlük a vörös vérük.

– Tiszta – jelenti a nő.

– Itt még kettő – feleli rá a férfi. Lelövi az ajtó felé kúszó Sárga orvost, majd bakancsos lábával Danto mellkasára lép. A Szürke felnéz, az álla alatt vérzik.

– Trigg… miért…

– Arész üdvözletét küldi, seggfej – nyesi oda a Szürke válaszul, és Danto taktikai sisakja alá célozva a két szeme közé ereszti a golyót. Megpörgeti a fél kezében a puskát, kifújja a csövéből a füstöt, majd a combjára erősített tokba dugja. – Tiszta.

– Kik… maguk… – próbálok valami értelmeset kinyögni a szájkosaram alatt.

A Szürke nő félrerúg egy holttestet az útjából.

– Holiday ti Nakamura, jelentem. Ez meg itten Trigg, az öcsikém – int sebhelyes szemöldökének egyetlen rántásával a társa felé. Széles arca csupa szeplő, orra lapos, szeme sötét és ferde vágású. – A kérdés, hogy te ki vagy.

– Ki vagyok? – morgom.

– Mi ugyanis az Aratóért jöttünk. De ha te vagy az, hát vissza kéne reklamáznunk a pénzünket – fejtegeti, majd hirtelen kacsint egyet. – Csak vicceskedem, uram.

– Dugulj el, Holiday – tolja félre Trigg védelmezően a nővérét. – Nem látod, hogy ki van ütve? – folytatja, majd felém indul lassan, csitító kézmozdulatokkal. – Magával minden tökély, uram. Azért jöttünk, hogy megmentsük – a hangja reszelősebb, nem olyan csengő, mint Holidayé. Ahogy még közelebb lép, összerezzenek, a szemem a kezét lesi, hol a fegyver. Bántani akar. – Csak eloldozom. Semmi több. Azt nem bánná, nem?

Hazudik. A Sakál trükkje ez is. Rajta is ott a XIII tetkó. Ezek is Pretoriánusok, nem Arész Fiai. Hazugok. Gyilkosok.

– Ha nem akarja, nem oldozom el.

Nem. Nem, hiszen megölte a többit. Segíteni jött. Nyilván azért. Kelletlenül biccentek Triggnek, mire ő megkerül. Nem bízom benne, egy sunyi tűre számítok, vagy hogy kicsavarja a karomat. De ehelyett megkönnyebbülést érzek, ahogy a bilincseim lekattannak a csuklómról, és kilenc hónapja először nyögve húzom előre a két karomat a hátam mögül. A vállízületeim recsegnek-ropognak, a karom remeg a fájdalomtól. A körmeim hosszúra nőttek, visszapöndörödnek. De végre megint a saját kezeim lettek. Talpra ugrok, hogy meneküljek, de menten a földre rogyok.

– Huhú… – emel vissza a székre Holiday. – Lassíts, vitézünk. Rohadtul lecsoffadtak az izmaid. Rád fér egy olajcsere.

Trigg megáll előttem, féloldalas mosolyával, nyílt arcával egészen kisfiús a képe, nem olyan félelmetes, mint a nővéréé. Pedig a jobb szeme alá két arany könnycsepp van tetoválva. Még így is olyan, mint egy hűséges kutyus. Óvatosan leoldja a képemről a szájkosarat, aztán hirtelen eszébe jut valami.

– Hoztam valamit magának, uram.

– Ne most, Trigg – pislant az ajtó felé Holiday. – Erre most nincs időnk.

– Szüksége van rá – motyogja Trigg, de kivárja, míg a testvére beleegyezően biccent, csak akkor húz elő a hátizsákjából egy kis bőrcsomagot. Felém nyújtja. – A magáé, uram. Fogja – mondja, de rögtön megérzi a kételyeimet. – Na, az előbb se hazudtam, eloldoztam, nem?

– De…

Kinyújtom a kezeimet, és beleteszi a pakkot. Remegő ujjakkal oldom el a bőrszalagot, és mielőtt meglátnám a gyilkos ragyogást, átjár az erő. Kis híján elejtem a csomagot, mert legalább annyira megrémiszt, amit a kezemben tartok, mint korábban a szemembe hasító fény.

A beretvám az. Musztángtól kaptam, és már kétszer is elveszítettem. Egyszer Karnus vette el tőlem, másodszor pedig a Sakál a Diadalom napján. Fehér és sima, mint egy tejfog. A kezem végigsimítja a hideg fémet és a sós borjúbőr markolatot. Az érintés rég elillant erő és még régebben elfeledett melegség fájó emlékeit idézi. Mogyoróillat dereng az orromba, ami Lorn gyakorlótermébe repít, ahol vívni tanított, miközben legkedvesebb unokája a szomszédos konyhában a sütés fortélyait sajátította el.

A beretva sziszegve kunkorodik a levegőbe, olyan szépséges és oly álnok, ahogy hatalmat ígér. Azt susogja a füledbe, hogy isten vagy, előttem élt férfiak generációinak egész sorával hitette el csalfa hazugságait, de én már átlátok rajta. Tudom, milyen borzalmas árat fizet az ember ezért a gőgért.

Megrettent, hogy újra a kezemben tarthatom.

És ahogy parittyaPengévé görbül, úgy csördül, mint a párját szólító lándzsavipera. Utoljára még sima és üres volt, de most képek villannak a fehér fémen. Megbillentem, hogy lássam a karcolatokat. Döbbenten bámulom: a markolat felett közvetlenül Eót látom, valaki belevéste a fémbe az alakját. Nem azt a megtört, semmi kis figurát, amivé az akasztófán lett, hanem azt a lányt, akit szerettem. Egy hemantusz mellett kuporog, a haja kócosan omlik a vállára, és mosoly játszik az ajkain, ahogy felnéz rám a virággal a kezében. Eo felett pedig az apám búcsúzik anyámtól a házunk ajtajában. A penge hegye felé pedig ott van Leanna és Loran meg én, éppen Kierant kergetjük egy alagút gyomrában októberéji maszkjainkban.

Bárki volt is a művész, alaposan ismer engem.

– Az Aranyak hőstetteiket vésik a pengébe. A grandiózus, erőszakos szarságokat. Arész viszont azt gondolta, hogy szívesebben látnád rajta azokat, akiket szeretsz – mondja halkan Holiday Trigg háta mögül. Közben az ajtóra sandít.

– Arész meghalt – mondom, és az arcukat fürkészem, hogy leleplezzem végre a csalást. Hogy megpillantsam a szemükben azt a gonosz villanást. – Titeket a Sakál küldött. Ez csapda. Hazugság. Hogy elvezesselek a Fiakhoz – markolom meg a beretva markolatát. – Csak használni akartok. Hazugok vagytok.

Holiday elhátrál a közelemből, aggodalmasan pislog a beretvámra. De Trigget láthatóan mélyen megsebzik szavaim.

– Hogy mi, hazugok, uram? Hogy mi megcsalnánk? Magát? Ha kell, meghalunk magáért, uram. Perszephonéért is meghaltunk volna… Eóért – hebegi. Nagy küzdelemmel keresi a szavakat, bizonyára általában a nővére beszél helyette is. – A falakon túl egy hadsereg vár uramra, világos? Egy sereg várja vissza a… lelkét– hajol felém könyörgőn, miközben Holiday az ajtót figyeli. – A Dél-tengerekről jöttünk, a Föld segglyukából. Azt gondoltam, ott fogok elpusztulni, a gabonasilók tövében, amelyeket őriztünk. De itt vagyok, a Marson vagyok. És egyetlen feladatunk, hogy magát hazavigyük…

– Hallottam már ennél jobb hazugságokat is – vicsorgok rá.

– Baszd meg – nyúl Holiday a kargépéért.

– Arész azt mondta, hogy csak vészhelyzetben használjuk – próbálja leállítani az öccse. – Ha meghekkelik a jelet…

– Nézz már rá. Mi ez, ha nem vészhelyzet – tépi le a karjáról Holiday a kargépét, és hajítja nekem. Már fut is a hívás, kéken villog a kijelző, mindjárt felveszi a hívott. Ahogy felveszem, lándzsás napfelkeltét mintázó sisak rajzolódik ki a levegőben, apró, mint az öklöm. Baljós, vörös szempár villan rám.

– Fitchner?

– Még kettőt találgathatsz, seggfej – jön a válasz.

Képtelenség.

– Sevro? – zokogom szinte.

– Hú, öcskös, olyan vagy, mintha egy csontváz rozoga seggéből bújtál volna elő.

– Élsz… – habogom, ahogy a sisak hologramja átalakul baltafejű barátom arcává. Fűrészfogaival rám mosolyog. A kép zizeg.

– Nincs az a nyamvadt Pixi, aki engem elintézne – kacarászik. – No, ideje volna már, hogy hazagyere, Arató. De én nem mehetek érted, neked kell idejönnöd. Vágod?

– De hogy? – törlöm ki a szememből a könnyeket.

– Bízzál a Fiaimban. Menni fog?

A testvérpárra pillantok, és bólintok.

– De a családom… a Sakál elfogta őket.

– Egy nagy szart fogott el az az emberevő köcsög. A családod nálam van. Miután téged elkaptak, már mentem is értük a Lykosra, és idehoztam őket. Anyád alig várja már, hogy találkozzatok.

Erre megint elbőgöm magam. Ekkora megkönnyebbülés már elviselhetetlen.

– De nem ártana összekapnod magad, öcskös. És felemelni végre a segged – oldalra pillant. – Add már vissza egy percre Holidayt. Ha megy, játsszátok tisztán. Ha nem, mindent bele. Vágod? – utasítja már a Szürkét.

– Vágom.

– Törd szét a láncokat.

– Törd szét a láncokat – visszhangozzák a Szürkék, ahogy Sevro képe egy utolsót vibrál, majd végleg elenyészik.

– Láss túl a Színünkön – fordul hozzám Holiday. Tetovált kézzel nyúl felém, én meg csak bámulom a Szürke Szimbólumot a kézfején. Aztán felnézek szeplős, durva arcába. A fél szeme bionikus, azzal nem pislog. Annyira idegenül hangoznak az ő szájából Eo szavai. És mégis ettől tér vissza testembe a lelkem. Az eszem még nem, abban még mindig érzem a tátongó repedéseket. Azt a sziszegő, kételkedő sötétséget. De a remény, az visszatér. Megmarkolom apró kezét.

– Törd szét a láncokat – felelem rekedten. – Kénytelenek lesztek a vállatokra venni – mérem végig hasznavehetetlen lábaimat. – Fel se tudok állni.

– Azért hoztuk ezt a fincsi koktélt – húz elő egy injekciós tűt Holiday.

– Mi ez?

– Olajcsere – nevet fel Trigg. – De tényleg. Jobb, ha nem tudja – vigyorog. – Ez a szar egy hullát is táncra perdítene.

– Ide vele – tolom eléjük a csuklómat.

– Fájni fog – figyelmeztet Trigg.

– Nagyfiú már – lép közelebb Holiday.

– Harapjon rá, uram – nyomja Trigg a kezembe a kesztyűjét.

Már nem vagyok olyan tökös, amikor összeharapom Trigg sós bőrkesztyűjét, de azért odabiccentek Holidaynek. Elnyúl a csuklóm felett, és egyenesen a szívembe döfi a tűt. Fém hasít a húsba, ahogy a cucc szétárad bennem.

– Szentséges szarság – próbálok üvölteni, de csak hörgök. Az ereimben tűz lobog végig, a szívem dübög. Lepillantok, félig-meddig arra számítok, hogy áttöri a szarveretes bordáimat. Minden izmomat érzem. A testem minden egyes sejtje berobban, szétveti a kinetikus energia. Öklendezem. Arcra zuhanok, a mellkasomat markolom, zihálok, epét okádok, a földet karmolom. A Szürkék elhátrálnak rángatózó testemtől. A széket félig kiszakítom lebetonozott helyéből. Olyan szitokáradat szakad fel a számból, hogy Sevro is belepirulna. Aztán remegve nézek fel két szabadítómra:

– Ez… meg… mi volt?

– Anyu kígyómarásnak hívja – igyekszik Holiday visszafojtani a nevetését. – A te anyagcseréddel alig fél óráig hat.

– Azt anyukád kotyvasztotta?

– Földiek volnánk – vonja meg a vállát Trigg.

4
2187-es cella

Rabként kísérnek végig a folyosókon. A fejemen csuklya, a karjaimat megint a hátam mögé rögzítették, de már kioldott bilincsben. Balomon Trigg, jobbomon a nővére. Támogatnak. A kígyómarásnak hála, tudok járni, de nem vagyok túl virgonc. A gyógyszerekkel telepumpált testem még így is mintha egy zsák krumpli lenne. Gyenge lábaimat és széttiport lábujjamat alig érzem. Vékony talpú rabcipőmben csoszogok a padlón. A fejem szédül ugyan, de az agyam lenyűgözően begyorsult. Az őrület kikristályosodott. Összeharapom a nyelvem, hogy ne duruzsoljak magamban, koncentrálnom kell, hogy már nem a sötétben vagyok. A testem egy betonfolyosón araszol előre. A szabadság felé. A családom felé, Sevro felé.

Nincs ember, aki feltartóztatna két Tizenhármas sárkányt, pláne, hogy Aja parancsait hajtják végre, aki személyesen van itt. Szerintem a Sakál embereinek nagy része nem is sejti, hogy még egyáltalán életben vagyok. A termetemből, halálos sápadtságomból majd azt gondolják, hogy valami nyomorult Obszidián rab vagyok. De azért magamon érzem a pillantásokat. Ez már paranoia. Tudják. Tudják, hogy hullákat hagytunk magunk után. Mikor nyit be abba a terembe valaki? Mikor jönnek rá? Az agyam a lehetséges forgatókönyveket, a lehetséges végkifejletet térképezi fel. Mi minden sülhet el rosszul. De ez csak a gyógyszer. Csak a rengeteg gyógyszer bennem.

– Nem felfelé kellene mennünk? – kérdem, ahogy egyre mélyebbre ereszkedünk egy gravLiften a citadellabörtön gyomrába. – Vagy van egy alsó kikötő is?

– Talált, uram – néz rám elismerően Trigg. – Odalenn vár ránk egy hajó.

Holiday a gumit rágja.

– Van valami barna az orrodon, Trigg. Ott ni…

– Dugulj már el. Nem én vörösödtem el, amikor meztelen volt.

– Tuti biztos, tesó? Csend – zárja le hirtelen, mert a gravLift lassít. A testvérek befeszülnek. Hallom, ahogy ujjaik kioldják a fegyverek biztonsági reteszét. Az ajtó kinyílik, valaki beszáll.

– Dominus – üdvözli halkan, tisztelettel Holiday az újonnan érkezettet, és engem félretaszít, hogy helyet adjak. Arany vagy Obszidián visel ilyen nehéz csizmát, de egy Obszidiánt egyetlen Szürke se szólítana dominusnak. És nincs az az Obszidián, akiből fahéj- és szegfűszegillat áradna.

– Őrmester – hasít az agyamba a hang. A gazdája valaha fülekből fűzött nyakéket magának. Vixus. A néhai Titus bandájából. Ő is ott volt a Diadalomon, ő is részt vett a mészárlásban. A gravLift oldalába olvadok, ahogy tovább ereszkedünk lefelé. Vixus fel fog ismerni. Kiszagol. Már épp szimatol, érzem. Hallom abból, ahogy a gallérja susog. – Tizenhármas légió? – kérdi váratlanul. Nyilván most szúrta ki a tetkóikat. – Ajához vagy az apjához tartoztok?

– Ezen az úton a Fúriáé, dominus – feleli Holiday higgadtan. – De szolgáltunk a Hamu Lovag alatt is.

– Akkor ott voltatok múlt évben a deimosi csatában?

– Igen, dominus. Grimmus oldalán harcoltunk a parazitaSuhanó előőrsben, a Telemanusokra vadásztunk, mielőtt még au Fabii elkapta őket és Arcos hajóit. Az öcsém beleeresztett egy sorozatot a vén Kavax vállába. Nem sokon múlott, csak hát Augustus és Kavax felesége közbeavatkozott.

– Nohát, nohát – csettintett elismerőn Vixus. – Vérveretesen szép húzás lehetett volna pedig. Még egy dicső sebhellyel szaporodhattak volna a vágásaid, légiós. Én a Hetesekkel hajtottam azt az Obszidián kutyát. A Hamu Lovag nem semmi díjat tűzött ki a rabszolgájára – folytatja, majd felszippant valamit az orrába, olyasmi lehet, mint Tactus porai. – Ez meg kicsoda?

Rám érti.

A szívem a fülemben kalapál.

– Grimmus Prétor ajándéka cserébe a… csomagért, amit hazaviszünk – feleli Holiday. – Ha érti, uram.

– Csomag. Inkább csak fél csomag lesz az – kuncog a saját viccén. – Ismerem? – kérdi, és a keze a csuklyám pereméhez ér. Elhúzódom. – Igazán szívmelengető lenne egy Vonító. Csak nem Kavics? Vagy Bohóc? Nem, ahhoz túl magas.

– Csak egy Obszidián. Bár Vonító lenne – vágja rá Trigg sietve.

– Huhh – kapja el a kezét Vixus, mintha fertőző lennék. – Várjatok – támad egy ötlete. — Dugjuk egy cellába a Julii szukával. Hadd ugorjanak egymás torkának a vacsoráért. Na, Tizenhármas? Benne lennétek a tréfában?

– Szedd le a kamerát, Trigg – kiáltom élesen a csuklya alól.

– Mi van? – fordul felém Vixus.

Pukk. Már él is a zavarMező.

Nehézkesen, de gyorsan mozgok. Kirántom a kezeimet a bilincsekből, kirántom a ruhám alól a beretvámat, a másik kezemmel pedig a csuklyát tépem le a fejemről. Átdöföm Vixus vállát. A falhoz szegezem, és lefejelem. De még a kígyómarással se vagyok a régi. Megszédülök. Megbotlok. De ő nem, és mielőtt még bármit tennék, mielőtt még fókuszálna a szemem, előrántja a beretváját.

Holiday a saját testével véd, félretaszít, mire eldőlök. Trigg még ennél is gyorsabb, a lefűrészelt puskája már Vixus pofájában van. Az Arany lemerevedik, csak pislog a fém felett, a nyelve nekifeszül a puskacsőnek. A beretvája centikre van Holiday fejétől.

– Csss – súgja Trigg. – Dobd el a beretvát.

Vixus megteszi.

– Mi a fenét képzelsz? – ordít rám Holiday dühödten. Zihálva szedi a levegőt, ahogy felsegít. A fejem még mindig szédül. Hebegve bocsánatot kérek. Megvetem a lábamat, és végigmérem Vixust, aki elborzadva bámul. A lábam remeg, kénytelen vagyok megkapaszkodni a gravLift egyik korlátjában. A szívem kalapál a kígyómarástól. Ezt a baromságot, hogy harcolni próbáltam. Meg ez a zavarMező is baromság. A Zöldek a kameráik mögött nyilván mindent összeraknak. Szürkéket menesztenek a kihallgatószobába. És megtalálják a hullákat.

Igyekszem összerakni a szétzilált gondolataimat. Koncentrálni.

– Victra él? – nyögöm ki. Trigg annyival kijjebb húzza a puskacsövet, hogy Vixus beszélni tudjon. De egyelőre nem szólal meg. – Tudtad, mit művelt velem? – kérdem. Csak pillanatnyi konok hallgatás előzi meg Vixus biccentését. – És…? – de nem tudom folytatni, a nevetés belém fojtja a szavakat. Mintha jég repedne végig hosszan, vészesen, ezer irányba repesztve a hófehér felületet. Végül kénytelen vagyok a nyelvembe harapni, hogy leálljak végre. – És… és mégis van merszed kivárni, hogy másodszor is megkérdezzem?

– Él.

– Mindjárt értünk jönnek, Arató. Kiszúrják a zavart – pillant Holiday a kis kameralyuk felé a lift mennyezetén. – Nem változtathatunk a terven.

– Hol van? – forgatom meg a pengét Vixus vállában. – Hol van?

– 23-as szint, 2187-es cella – szisszen fel fájdalmában Vixus. – Nem lenne hülyeség engem életben hagyni. Berakhatnátok helyette a cellájába. És menekülhetnél. Megmondom, merre menjetek, Darrow – úgy vergődnek, rángatóznak a vénák és izmok a nyakán a bőr alatt, mint kígyók a homokban. Zsír az nincs rajta sok. Kevés se. – Két bérgyilkos Pretoriánussal nem jutsz messzire. Egy egész sereg lapul ebben a hegyben. És a városban meg a légtérben egész légiók. Harminc Sebhelyes. Csontlovasok Dél-Attikában – int az egyenruháján díszelgő apró madárkoponyára. – Rémlik?

– Nincs rá szükségünk – játszik Trigg a ravasszal.

– Nincs? – kuncog egyre magabiztosabban Vixus, ahogy felméri gyengeségemet. – Mégis mihez kezdesz, ha egy Olümposzi Lovaggal találod szembe magad, bádogos? Jaj, nem is, hiszen ketten is vannak épp a háznál.

– Csak ahhoz, amihez te is, aranyfürt. Lábakat a nyakba, és futás.

– 23-as szint – utasítom Trigget.

Trigg beüti a számot a lift irányítópultjába, máris ugrott a menekülési terv. A kargépén térképet ránt elő, Holidayjel sietve tanulmányozzák.

– 2187-es cella. Kóddal nyílik. És kamerák is lesznek.

– És a kijárattól is messze van – feszül meg Holiday szája. – Ha arra megyünk, nekünk annyi.

– Victra a barátom – mondom. És eddig azt hittem, hogy meghalt, de valahogy túlélte a húga lövéseit. – Nem hagyom itt.

– Nincs választásunk – ingatja a fejét Holiday.

– Mindig van választás – mondom, de még én is hallom, mennyire haloványak a szavaim.

– Ugyan, ember, nézz már magadra. Egy roncs vagy!

– Szállj le róla, Holi.

– Az az Arany szuka nem tartozik közénk. Nem hagyom itt érte a fogam.

Victra azonban kész lett volna meghalni értem. A sötétben sokat gondoltam rá. Arra a gyerekes örömre a szemében, amikor átadtam neki a Sakál szalonjában a kristályüveg petrichort.

– Én nem tudtam, Darrow, nem tudtam – ezek voltak az utolsó szavai, amikor Roque elárult bennünket. Körülöttünk acsargott a halál, a gerincét szétlőtték, de neki csakis az számított, hogy még a végén, a halálban se gondoljak rosszat róla.

– Nem hagyom itt a barátomat – mondom határozottan.

– Én magával vagyok – csatlakozik Trigg. – Bármi legyen is, Arató. Én az embere vagyok.

– Trigg, Arész azt mondta… – próbálkozik Holiday.

– Nem Arész kavarta a vihart – int felém Trigg. – Hanem ő. Oda megyünk, ahová ő.

– És ha így bukjuk az ablakunkat?

– Akkor nyitunk magunknak másikat. Van elég robbanószerünk.

Holiday szeme elüvegesedik, az állkapcsát gépiesen mozgatja. Ismerem ezt a pillantást. Ő nem olyannak látja a testvérét, mint én, nem a zsoldost és gyilkost látja benne. Hanem a kisöccsét, akivel felnőtt.

– Legyen. Benne vagyok – böki ki nagy kelletlenül.

– Mi legyen a Páratlannal? – kérdi Trigg.

– Ha megadja a kódot, életben hagyjuk – felelem. – Ha trükközik, golyót neki.

A 19-es szinten szállunk ki a liftből. A fejemen megint rajta van a csuklya, Holiday rabként kísér előre, mintha a cellámba vezetnének. Vixus megy elől, Trigg a puskájával a hátában kíséri. Sehol senki, csak a lépéseink vernek visszhangot. A csuklyától sokat nem látok.

– Ez az – áll meg Vixus egy ajtó előtt.

– Üsd be a kódot, seggfej – utasítja Holiday.

A kód megvan, az ajtó sziszegve kinyílik. Iszonyatos zaj támad. A hangszórókból förtelmes recsegés jön, jéghideg van idebenn, és minden hófehér. A mennyezet annyira ragyog, hogy elkapom róla a tekintetemet. A cella sorvadt lakója az egyik sarokban kuporog magzatpózban, az ajtónak háttal. A hátán régi sebhelyek éktelenkednek, korbács hasította vörös szalagszerű hegekkel. A fényességtől egyedül csapzott haja védi valamennyire a szemét. Ha nem látnám a két golyónyomot a lapockái közt a gerincén, nem ismerném fel.

– Victra! – kiáltok, de a zajtól nem hallja a hangom. – Victra!

Éppen ahogy másodjára is a nevét kiáltom, elhal a recsegés, hogy mindjárt újabb hang keljen életre. Szívdobogás. Hangokkal és fényekkel kínozzák. Ahogy engem a sötéttel. Most már meghallja a hangomat, a feje felénk fordul. A kusza hajzat alól vadállatian villannak elő az aranyszemek. Azt hiszem, nem ismer fel. Régebben Victra olyan kihívóan viselte meztelenségét. Ez a merészség elenyészett, most szégyenlősen takargatja magát, ahogy tudja. Rémült és kiszolgáltatott.

– Állítsd talpra – taszít egyet Vixuson Holiday. – Lépnünk kell.

– Le van bénulva… – mondja Trigg tétován. – Ugye?

– A francba. Akkor visszük.

Trigg már indul is felé, de megállítom. Victra még ebben az állapotában is képes tőből kiszaggatni a végtagjait, puszta kézzel. És még élesen emlékszem a saját rémületemre, amikor felcibáltak sötét börtönömből. Lassan közelítek a lányhoz, saját rettegésem visszavonul, a harag telepedik a helyébe, amikor látom, mit művelt vele a saját húga. És tudom, hogy az egész az én hibám.

– Én vagyok az, Victra. Darrow – mondom, de mintha meg se hallana. Lekuporodom mellé. – Kiviszünk innen. Most felemelünk…

Rám veti magát, a karjaival löki magát előre.

– Vedd le az arcodat! – üvölti. – Vedd le az arcodat!

Holiday már mögé is került, és kisebb sokkolót nyom a nyakához. Victra rángatózik. De az áram kevés.

– Bukj le! – kiált Holiday. Victra telibe találja a mellvértjét, és a Szürke métereket repül, a falnak csapódik. Trigg két nyugtatólövedéket lő a combjába a sokfunkciós karabélyából. Ez egyből hat, bár nem kábul el tőle, csak zihálva elnyúlik a földön, és engem néz összeszűkült szemmel. Végül elernyed a teste.

– Holiday… – kezdem.

– Prímán vagyok – tápászkodik fel morogva a nő. Victra ökle nyomán behorpadt középen a vértje, most azt csodálja elismerően. – Van ereje a Pixinek. Ez a páncél elvileg egy mozdonynak is ellenáll.

– Julii-gének – mormolja Trigg. – Mázli, hogy diétásan kajált – emeli a vállára, és már indul is a nővére után ki a folyosóra. Vixust a cellában hagyjuk. Élve, ahogy ígértem.

– Megtalálunk – ül fel a földön, ahogy rázárom az ajtót. – Te is tudod. Mondd meg a kis Sevrónak, hogy jövünk. Egy Barcát már elkaptunk, meglesz a másik is.

– Mit mondtál? – lépek vissza hirtelen a cellába, mire a szemében rémület gyullad. Ugyanezt a rémületet érezhette Lea is, amikor ő meg Antonia az Intézetben megkínozták, hogy engem előcsalogassanak. Vixus akkor teli torokból kacagott azon, ahogy a szegény lány vérét felitta a moha. És amikor a barátaim évekkel később elhullottak a kertben. Azért akarja, hogy megkíméljem az életét, hogy később megint vadászhasson ránk. A gonosz a könyörületességből táplálkozik.

A beretvám szikrázva parittyaPengévé görbül.

– Kérlek – könyörög remegő ajkakkal, hogy én is a valaha volt kisfiút lássam benne. Tudja már, hogy hibázott. És mutatja, hogy valaki még így is szereti őt, valakinek még mindig csak az a kutyaütő kissrác, vagy a kisbaba a bölcsőben. Bárcsak megmaradt volna akkorának. Bár mind maradtunk volna gyerekek. – Legyen szíved, Darrow. Te nem vagy gyilkos. Te nem Titus vagy.

A cellában egyre mélyül a szívdobogás. Fehér fény rajzolja körbe a földön heverő testét.

A szánalmamra hajt.

De a szánalmam a sötétben maradt.

A Vörös dalok hősei könyörületesek és dicsők. Életben hagyják az embereket, hogy a bűn ne mocskolja be őket, ahogy én is életben hagytam a Sakált. Legyen csak a gonosztevő a romlott. Járjon feketében, és próbáljon hátba döfni, ahogy óvatlanul elfordulok, hogy majd akkor pördüljek meg elégedetten, és végezzek vele, hogy ne kelljen a bűntudattal beszennyeznem örömömet. De nem egy dalban vagyunk. Hanem háborúban.

– Darrow…

– Üzenetet kell hagynom a Sakálnak.

Felhasítom Vixus nyakát. És ahogy elnyúlik a torkából felbugyogó vértócsában, tudom, hogy retteg, mert nem vár rá semmi a másik oldalon. Hörög. Nyüszít, mielőtt meghal. És én nem érzek semmit. A cellában hallatszó szívdobogást elnyomja a riasztó vijjogása.

5
C terv

– Picsába! – szalad ki Holiday száján. – Mondtam, hogy erre nincs időnk.

– Minden rendben – nyugtatja Trigg.

Megint a liftben vagyunk. Victra a földön hever, Trigg a fekete esőköpenyét adja rá, hogy legalább valamit viseljen. A kézfejem kifehéredett, annyira szorítom a beretvámat. Vixus vére vörösre festi a pengén futó alakjainkat a testvéreimmel, ahogy Kierant kergetjük, végigcsorog apámon és anyámon, végül vörösre színezi Eo haját, mire végre beletörlöm a rabruhámba. El is felejtettem, milyen semmiség elvenni mások életét.

– Magadért élj, magadban halj – mondja halkan Trigg. – Az ember azt gondolná, hogy a sok eszükkel rájöttek már, hogy ne legyenek ekkora seggfejek – fűzi hozzá, majd a haját kisodorva bádogszín szeméből, megtoldja még: – Bocs, uram, ha pöcs vagyok. Mer’ ha barát volt…

– Barát? Soha egyetlen barátja se volt – ingatom a fejemet.

Victra fölé hajolok, finoman kisimítom arcából a haját. Békésen alszik. Az arca beesett az éhezéstől. Ajkai elvékonyodtak, szomorúak. De még így is van valami drámai szépség benne. Ugyan mit művelhettek vele? Szegény mindig olyan erős és vad volt, mindig úgy igyekezett leplezni szíve kedvességét. Abból maradt még valami vajon?

– Jól van? – kérdi tőlem Trigg, de nem válaszolok. – A barátnője volt?

– Nem – felelem, és a szakállamba túrok. Utálatos érzés a szőr az arcomon, viszket és büdös. Bár levágta volna ezt is Danto. – Nem vagyok túl jól.

Nincs bennem remény. Nincs bennem szeretet.

Látva, mit műveltek Victrával, velem. Nem maradt bennem érzés.

Csak a gyűlölet.

Gyűlölöm azt is, amivé váltam. Magamon érzem Trigg pillantását. Tudom, hogy csalódott. Aratóért jött ide, és én csak kósza árnyéka vagyok annak, ami voltam. Végigsimítok a bordáimon. Micsoda nyamvadtság. Túlságosan is nagyot ígértem ezeknek a Szürkéknek. Mindenkinek. Különösen Victrának. Ő hű volt hozzám. Közben meg én is csak egy voltam azok közül, akik kihasználták. Azok közül, akiktől óvta az anyja, hogy tartsa magát távol tőlük.

– Tudja, mi kellene, de nagyon? – kérdi Trigg.

Belenézek a szemébe.

– Igazság?

– Egy jó hideg sör.

Nevetés robban ki belőlem. Túlságosan is hangos, magam is megijedek tőle.

– A szarba. A szarba. A szarba – ütögeti Holiday a műszerfalat.

– Mi van?

Beragadtunk a 24. és a 25. szint közé. A Szürke lázasan nyomogatja a gombokat, de a lift váratlan rántással elindul felfelé.

– Kívülről irányítanak bennünket. Nem lefelé megyünk a hangárba. Eltérítettek bennünket… – Rám néz, mély levegőt vesz, és kiböki: – Fel az elsőre. A szarba. Szarba. Szarba. Zsoldosok várnak odafenn, Obszidiánok… talán Aranyak is – mondja, aztán elhallgat. – Tudják, hogy itt vagy.

Küzdök a kétségbeeséssel, amely a gyomromat markolja. Vissza nem megyek. Bármi történhet, de vissza nem megyek. Inkább megölöm Victrát meg magamat is, de többet nem kerülünk a kezeik közé.

Trigg a nővére fölé magasodik.

– Meg tudod hekkelni a rendszert?

– Mégis mikor a pokolban tanultam volna ki az ilyesmit?

– Bár itt lenne Ephraim. Ő meg tudná oldani.

– Na, hát én nem vagyok Ephraim.

– És ha kimásznánk?

– Ha légypiszok akarsz lenni a liftakna fenekén.

– Akkor csak egy lehetőség maradt, mi? – nyúl a zsebébeTrigg. – Jöhet a C terv.

– Rühellem a C tervet.

– Jól van, babám, szokd meg gyorsan a szívást. És csomagold a pogányt.

– Mi a C terv? – teszem fel halkan a kérdést.

– Totális eszkaláció – mondja Trigg, és aktiválja a komCsatornáját. Biztonságos frekvenciára csatlakozik, kódok pörögnek a kijelzőjén. – Útonálló a Haragmadárnak, veszed az adást? Útonálló a…

– Haragmadár vettem – jön a kísérteties válasz. – Echo engedélykódot kérek. Vége.

Trigg a kargépére pillant:

– 13439283. Vége.

– Kód rendben.

– Másodlagos kivonást kérünk, öt perc. Nálunk a hercegnő plusz egy személy, kettes stádium.

A vonal másik végén csend, de utána még a zavaros kapcsolat dacára is érezhető a megkönnyebbülés.

– Késedelmes értesítés.

– A gyilkosság nem éppen pontos műfaj.

– Tíz perc, és ott vagyunk. Tartsátok életben.

És a kapcsolat megszakad.

– Istenverte amatőrök – morogja Trigg.

– Tíz perc – ismétli Holiday.

– Voltunk már nagyobb szarban is.

– Mikor? – kérdi, de nem kap választ. – Okosabb lett volna egyenesen a rohadt hangárba menni.

– Én mit tegyek? – kérdem, mert megérzem a rémületüket. – Tudok segíteni?

– Ne halj meg – bújik ki a hátizsákjából Holiday. – Mert akkor szart se ért az egész.

– És cipeld a barátodat – teszi hozzá Trigg, miközben a vértje kivételével mindent leszerel magáról. A pakkjából két újabb ősrégi fegyver kerül elő, két pisztoly a nagyfeszkós gázfegyver mellé. Egy pisztolyt megkapok. Remeg a kezem. Tizenhat éves korom óta, amikor a Fiak kiképeztek, nem fogtam puskaporos fegyvert. Nem sokat érnek, ráadásul nehezek, és akkorát visszarúgnak, hogy attól csak még pontatlanabbul lőnek.

Holiday nagy műanyag dobozt vesz ki a zsákjából. Ujjai egy pillanatig haboznak a záron.

Ahogy kinyitja, fémhengert látok, a közepén pörgő higanygömbbel. Csak bámulom. Ha ezzel elkapják, nem éri meg a holnapot. A Társadalomban az ilyen cucc totálisan törvénytelen. A gravLift kijelzőjét lesem. Még tíz szint. Holiday a megragadja a henger távirányítóját. Nyolc szint.

Cassius vár odafenn? A Sakál? Vagy Aja? Nem, ők a hajójukon vannak, vacsorához készülődnek. A Sakál éli az életét. Nem tudhatják, hogy miattam van a riasztás. És még ha értesülnek is róla, mire ideérnek, már úgyis késő. Persze nélkülük is akadhat félnivaló bőven. Egy Obszidián puszta kézzel szétszaggatja ezt a két Szürkét. Trigg tisztában is van vele. Lehunyja a szemét, négy ponton könnyedén megérinti a testét, keresztet vet. Holiday is észreveszi, de ő nem követi.

– Ez a mi munkánk – mondja halkan a fülembe. – Kicsit nyeld vissza a büszkeségedet, és maradj mögöttünk. Trigg-gel mindent lerendezünk.

Trigg megropogtatja a nyakát, megcsókolja a bal gyűrűsujján a gyűrűt:

– Ne maradjon le, fejet a segghez, uram. Csak semmi félénkség.

Három szint.

Holiday jobb kezébe gázpisztolyt markol, és tiszta erőbedobással rágja a gumit. Bal hüvelykje a távirányító gombján. Még egy szint. Lassítunk. A kettős ajtót nézem. Victra lábait a hónom alá fogom.

– Szeretlek, öcskös – mondja Holiday.

– Én is, babám – morogja vissza feszülten, gépiesen Trigg.

Jobban félek, mint mikor a csillagÖltönyben a köpőCsőben vártam a kilövést az Acéleső előtt. Nemcsak magamat féltem, hanem Victrát és ezt a testvérpárt is. Akarom, hogy életben maradjanak. Hogy meséljenek nekem a Dél-tengerekről. Meg hogy hogyan ugratták az anyjukat. Hogy volt-e kutyájuk, városban éltek-e vagy vidéken…

A gravLift szusszanva megáll.

Felvillan az ajtófény. És a vaskos fémajtó, amely a Sakál elitegységétől eddig elválasztott bennünket, sziszegve kitárul. Két világító bénítóGránát gurul be és koppan a falon. Pitty. Pitty. Most Holiday megnyomja a hengeres szerkezet gombját. Mély robbanás szakítja fel a lift csendjét, ahogy a lábunknál kushadó elektromágneses gömbből impulzus tör ki. A gránátok behalnak. A fények kihunynak kint is, bent is. És az ajtón túl várakozó high-tech impulzusFegyverekkel megrakott Szürkéket és elektronikus sisakokba és ízületes vértekbe bújt Obszidiánokat arcon csapja a Középkor.

Csak Holiday és Trigg őskori fegyverei működnek. Gonosz vízköpőkként kuporodnak puskáikra, előlépnek a liftből, és beindul a mészárlás. Két kiképzett lövész centikről végez ki egy egész egység lebénított és védtelen Szürkét a folyosón. Nincs menedék, csak villanások szabdalják a folyosó sötétjét. A puskák iszonyatos dörrenései. Kocog a fogam. Bénultan állok a liftben, mire végül Holiday rám üvölt, akkor Victrát magam után cibálva Trigg nyomába eredek.

Holiday egy antik gránáttal három Obszidiánt intéz el egyszerre. Bumm. Hatalmas lyuk nyílik a mennyezeten, záporozik a vakolat. Por. És székek meg Rezek zuhannak utána a fenti helyiségből. Ezerrel ver a szívem, levegő után kapkodok. Egy férfi feje hátracsapódik. Egy test pördül meg a földön. Egy Szürke menekülne végig a kőfolyosón, fedezéket keres. Holiday gerincen lövi, mire úgy terül el, mint kisgyerek a jégen. Mindenfelé mozgás, oldalról egy Obszidián támad ránk.

Elsütöm a pisztolyomat, de förtelmesen célzok. A golyó lepattan a mellvértjéről. Kéttonnás férfi lendíti ionFejszéjét felém. A töltés kisült belőle, de az éle nem tompult. Azt a sajátos torokhangon feltörő csatadalt harsogja, amit szokásuk, és sisakjából vörös köd száll fel. Golyó fúródik a sisak szemmezejébe. A teste előredől, zuhan. Kis híján maga alá temet. Trigg már rég másokra vadászik, olyan kitartó türelemmel tolja a fémet a testekbe, mint ács a szeget a fába. Semmi szenvedély, semmi művészet, csak tiszta kiképzés és testi erő.

– Haladjunk, Arató! – ordítja Holiday, és végigrángat a folyosón, ki a tébolyból, miközben Trigg egy tapadógránátot hajít egy fegyvertelen Arany combjához, aki már négy lövése elől kitért. Bumm. Csont és hús mállik semmivé.

A testvérek futtában töltenek újra, Trigg közben még Victrát is a vállára nyalábolja, miután a tömegből kijutottunk. Én próbálok nem elájulni, összecsuklani.

– Jobbra ötven lépés, aztán fel a lépcsőn – ugatja Holiday. – Hét percünk van.

A folyosók kísértetiesen kihaltak. Nem üvölt sziréna, nincsenek fények. Nem zümmög a meleg levegő a szellőzőkből. Csak a bakancsunk csattog, és a távolból hallatszanak még kiáltások, ízületeink ropognak, tüdőnkből zihál a levegő ki-be. Elfutunk egy ablak mellett. Sötétlő, irányíthatatlan hajók potyognak az égből. Ahol már lezuhantak, kisebb tüzek lobbannak. A mágneses síneken villamosok állnak bénán. Csak a két legtávolabbi csúcsról látszódnak még fények. A technikai egységek hamarosan akcióba lendülnek, de nem tudják, hol a zavar, hol keressék a hibát. A behalt kamerarendszerekkel és kipurcant biometrikus szkennerekkel Ajának és Cassiusnak lövése se lesz, merre keressenek. És így talán megmenekülünk.

Fel a lépcsőn. A jobb vádlim és combhajlítóm begörcsöl. Feljajdulok, majdnem elesem. Holiday támogat, szinte teljesen ránehezedem. Erős nyaka támasztja a hónom alját. Egy hosszú márványlépcső tövéből három Szürke szúr ki bennünket. Holiday félrelök, kettőt leszed a puskájával, de a harmadikat elvéti, aki visszalő. Golyók fúródnak mellettünk a falba.

– Vannak gáztartalékaik – üvölti Holiday. – Mozogjunk! Haladjunk már!

Még két jobbos, elfutunk sok tátott szájjal bámuló aljaSzín között a hatalmas márványboltozatok alatt, görög szobrok között, csarnokokon át, ahol a Sakál a lopott műkincseit tartja. Itt mutatta meg egyszer a Függetlenségi Nyilatkozatot és az utolsó amerikai birodalom uralkodójának mumifikált fejét.

Égnek az izmaim, kiszakad az oldalam.

– Erre! – kiáltja végre Holiday.

Egy oldalfolyosón a személyzeti kijárathoz érünk, amelyen át kijutunk a hideg napfénybe. Ki a szabadba. Magába szippant a szél. Jeges fogak tépik a rabruhámat, ahogy a Sakál erődjének oldalában rohanunk egy fémjárdán. Jobboldalt a sziklából nő ki a modern acél-és-üveg építmény. Balra ezerméteres mélység. Hó kavarog, szél süvölt. A járdán félig megkerüljük az erődöt, míg végül egy fémhídhoz érünk, amely egy elhagyatott leszállópályához visz. Olyan, mintha fém csontvázkar tartana havas betontálcát a semmibe.

– Négy perc – üvölti túl a szelet Holiday, miközben átcipel a hídon a leszállóplaccra. Amikor átérünk, a földre zuhanok. Trigg lerakja mellém Victrát. A beton csúszós és füstösszürke a ráfeszülő jégburoktól. A derékmagas betonmellvédek tövében meggyűlik a hó, mögöttük ezerméteres szakadék.

– A hosszúcsövűben még nyolc van, az ősleletben hat – jelenti a testvérének Trigg. – Aztán kifogytam.

– Nekem még van tizenkettő – pottyant Holiday a földre egy kisebb dobozt, az kipukkan, és zöld füst kanyarog belőle magasan a levegőbe. – Tartanunk kell a hidat.

– Van hat aknám.

– Rakd ki őket.

Trigg visszarohan a hídon, amely vaskos, robbanásbiztos ajtókban végződik, szélesebbekben, mint az a szervizjárda, amin mi jöttünk. Reszketve, vaksin a hóban, közelebb rángatom magamhoz Victra testét, hogy a fal tövében védve legyünk a széltől. A fekete esőruhán megáll a hó. Úgy pereg le róla, mint a pernye, amely akkor hullott az égből, amikor Cassiusszal és Sevróval felgyújtottuk Minerva várát, és elraboltuk a szakácsukat.

– Minden rendben lesz – mondom Victrának. – Sikerülni fog.

Lekukkantok az alacsony mellvéden át a városra. Furcsán békés minden. Az EMP elnémította minden zaját-baját. Egy nagyobb hópehely kavarog felém a szélben, és megül a kézfejemen.

Hogy jutottam ide? A bányák gyermekéből lett reszkető, bukott hadúr az elsötétült város felett, aki mást sem remél, mint hogy mindennek dacára egyszer hazajuthat végre. Lehunyom a szemem. Bár megint a barátaimmal, a családommal lehetnék.

– Három perc – hallom Holiday hangját a hátam mögül. Kesztyűs kezét biztatásul a vállamra teszi, miközben az eget kémleli ellenségeink után. – Három perc, és kint vagyunk. Már csak három perc.

Bárcsak hihetnék neki, de elállt a hó.

6
Áldozatok

Felsandítok Holiday mellett, így épp látom, ahogy az irizáló védelmi pajzs a helyére pattan Attika hét dombja felett az égen, elvágva így tőlünk a magas eget és a fellegeket. A pajzsgenerátor ezek szerint kívül esett az EMP hatósugarán. Fentről ugyan nem jut le hozzánk a segítség.

– Trigg! Vissza! – kiált a testvérének, miközben a férfi az utolsó aknát is elhelyezi a hídon.

Egyetlen puskalövés rázza meg a téli délelőttöt. Szárazon és hidegen csattan, visszhangzik. Aztán még több. Ropogás. Felverődik körülötte a hó. Holiday fedezi, míg visszasprintel közénk. A puskája nagyokat rúg a vállán. Kínlódva emelkedem fel. A szemem hasogat, ahogy a napfényben erőltetem. Előttem repeszeket szaggatnak a lövedékek a betonfalból. Szilánkok verődnek az arcomba. Lebukom, remegek félelmemben. A Sakál emberei megtalálták a tartalék fegyvereket.

Ismét kikukkantok, és hunyorogva látom, hogy Trigg a híd közepén, félúton a földhöz szegeződött, gázüzemű puskákkal támadó Szürke egységekkel vív tűzharcot. Csak úgy ömlenek ki az erőd széles vasajtaján, amelyet időközben kitártak a híd túloldalán. Ketten elesnek. Másik kettő aknára lép, és ahogy Trigg a lábuk elé tüzel, máris füstként pöffennek a levegőbe. Holiday is leszed egyet, ahogy Trigg fedezékbe bukik, de közben a vállát eltalálják. Gyors mozdulattal egy adag stimet döf a combjába, és már folytatja is a harcot. Egy golyó megpattan előttem a betonon, gellert kap, és Holiday hóna alatt, pont a vértje felett húsos cuppanással hasít a bordái közé.

A földre kerül. A golyózáporban kénytelen vagyok mellékuporodni, zuhog ránk a beton. Vért köp, a légzése valahogy nedvesen visszhangossá válik.

– Tüdőbe kaptam – lihegi, miközben előhalászik egy stimet a nadrágja zsebéből. Ha a páncélzata áramkörei nem sültek volna ki, a gyógyszer automatikusan kerülne a szervezetébe. Így most kénytelen kézzel feltörni egy ampullát, és beadagolni magának. Segítek kihúzni a mikrotűt a sorból, és a nyakába döfni. A pupillája kitágul, a légzése lassul, ahogy a gyógyszer bekerül a véráramba. Victra mellettem még mindig csukott szemmel hever.

Abbamarad a fegyverropogás. Óvatosan kikukkantok. A Sakál Szürkéi mellvédek és acéloszlopok fedezékébe húzódtak, vagy hatvan méterre lehetnek. Trigg épp újratölt. Csak a szél fütyülése hallatszik. Valami nem stimmel. Az eget fürkészem, a hirtelen támadt nyugalom aggasztó. Egy Arany közeledik, érzem a csata lüktetésében.

– Trigg! – üvöltöm minden erőmet megfeszítve. – Fuss!

Holiday észreveszi a pillantásomat. Nagy nehezen feltámaszkodik, fájdalmasan nyögve, ahogy Trigg kiugrik a fedezéke mögül, és a csúszós jégen botladozva próbál felénk iramodni a hídon. Elesik, megint felkel, rémülten igyekszik felénk. De késő. Mögötte Aja au Grimmus csörtet ki a kitárt ajtón, el a Szürkék mellett, el az árnyékban meghúzódó Obszidiánok mellett. A fekete egyenruháját viseli. Hosszú lábával most éri el Trigget. Soha ilyen szomorú látványban nem volt még részem.

Lövök. Holiday is tüzel. De csak a levegőt lyuggatjuk. Aja kilép oldalra, táncol, elhúzódik, és amikor Trigg már csak tízlépésnyire van tőlünk, felnyársalja a beretvájával. Az acél nedvesen csillan elő a szegycsontjánál. Szeme döbbenten kerekedik el, a szája némán kap levegő után. És ahogy a levegőbe emelkedik, felsikolt. Aja úgy emeli a pengéjén a magasba, ahogy kisfiú a tóból a fából faragott nyársra döfött pontyot.

– Trigg… – suttogja Holiday.

Indulnék botorkálva előre, beretvával a kezemben, de visszaránt a mellvéd mögé, mert ismét ostromol bennünket a Szürkék tüze. Megint betonszilánkok repkednek körülöttünk. A hó megolvad Holiday csepegő vérétől.

– Semmi ostobaság – ordítja vicsorogva az arcomba, ahogy ereje maradékával a földhöz passzíroz. – Rajta már nem segíthetünk.

– De az öcséd!

– Nem ő a küldetés célja. Hanem te.

– Darrow! – rikoltja Aja a hídról. Holiday kikandikál. Aja higgadtan, sápadtan áll ott a testvérével. Egy kézzel tartja a magasba a Szürke testét. Trigg vergődik. Lassan csúszik le a pengén a markolat felé. – Lejárt a bujkálás ideje, jóember. Lépj elő mások háta mögül.

– Ne – morogja Holiday.

– Lépj elő – ismétli Aja, és Trigget lerázza beretvájáról a híd alatti szakadékba. Kétszáz métert zuhan, végül egy gránitpárkányon zúzza szét szegény testét. Holiday rekedten hördül fel. Felemeli üres puskáját, és vagy tucatszor meghúzza a ravaszt Ajára. A nő lebukik, de aztán rájön, hogy nincs golyó a tárban. Lerántom Holidayt, ahogy a háttérből ismét lőni kezdenek ránk, és egy golyó eltalálja feleslegessé vált fegyverét, kisodorja kezéből, és egy ujját is szétroncsolja vele. Remegve ülünk, hátunkat a betonnak vetve. Victra kettőnk közt hever.

– Sajnálom – sikerül kinyögnöm. De már nem hall. A keze még az enyémnél is jobban remeg, a távolba meredő szemében semmi könny. Ráncokba gyűrt arcából kiszállt minden szín.

– Mindjárt itt lesznek – mondja kis idő múlva, megtörve a rémes némaságot. Tekintete a zöld füstöt keresi. – Muszáj.

Vére átáztatja a ruháját, már a szája sarkán bugyog, le a nyakára, ahol lassan megdermed. Megmarkolja a bakancsába rejtett kését, próbálna felállni, de elfogyott már az ereje. Szörcsögve, rekedtesen lélegzik, vérszaga van.

– Eljönnek.

– Mi a terv? – kérdem, de a szeme lecsukódik. Megrázom. – Hogyan jönnek?

A leszállópálya pereme felé biccent.

– Hallgasd.

– Darrow! – hozza most Cassius hangját a szél. Csatlakozott Ajához. – Lykosi Darrow, jöjj elő! – Telt hangja egyáltalán nem illik a pillanathoz, túlságosan is fejedelmi és nemes, nem érinti a minket elnyelő szomorúság. Letörlöm a könnyeimet. – Végül csak dűlőre kell jutnod, hogy mi is vagy, Darrow. Előlépsz, ahogy egy férfihoz illik? Vagy cibáljunk elő, mint valami patkányt az alagút mélyéből?

A harag összeszorítja a mellkasomat, de nem akarok felállni. Valaha, amikor még az Aranyak vértjét viseltem, megtettem volna, mert akkor még hittem benne, hogy Eo gyilkosa fölé magasodhatom, lángba borult városaik fényében felfedhetem az igazi énemet, hogy úgy nézzem végig népük vesztét. De a vértem oda. Arató maszkját felemésztette a kétely és a sötétség. Csak egy fiú vagyok, fázom és elbújok ellenségeim elől, mert már ismerem a bukás árát, és rettenetesen félek. Rettegek.

De nem hagyom, hogy elkapjanak. Nem leszek az áldozatuk, és azt sem hagyom, hogy Victrát ismét elfogják.

– Csesszétek meg – ennyi a válaszom.

Aztán megmarkolom Holiday gallérját és Victra kezét, és minden erőmet megfeszítve a leszállóplacc túlsó pereméhez vonszolom őket. Csillagok táncolnak hunyorgó szemeim előtt, vakít a hó és a fény, az arcom elgémberedett. Már csak a szél süvölt megint.

Ellenségeim hallgatnak.

Micsoda látvány lehetek – botladozó, fekete alak, ahogy kiéhezett, vén démonpofával, beesett szemekkel, szakállasan, röhejesen és szánalmasan cibálom magammal a barátaimat. Mögöttem húsz méterre, a híd végében, ahol eléri a leszállóhelyet, ott tornyosul délcegen a két Olümposzi Lovag, körülöttük vagy ötven Szürke és Obszidián, akik végül kijöttek a nyomukban a fedezékből. Aja ezüstberetvájáról csepeg a vér. Méghozzá nem is a saját pengéje az, hanem Lorné, amelyet a holtteste mellől lopott el. Lábujjaim lüktetnek átázott mamuszomban.

A hatalmas sziklaerőd előterében apróknak látszanak az embereik. Acélfegyvereik nevetségesek és kisstílűek. Jobbra pillantok, el a híd mellett. Több kilométernyire katonák egységei szállnak fel a távoli hegyről, odáig nem ért el az EMP. Az alacsony fellegek között megindulnak felénk. Egy sárkánySzárny száll mögöttük.

– Darrow – szólal meg újra Cassius, ahogy Ajával elindul felénk. – Nem menekülhetsz – mondja, miközben le nem venné rólam kiismerhetetlen tekintetét. – A pajzs fent van, az eget lezártuk. Nem jut át rajta egyetlen hajó sem, hogy kimenekítsen. Fogadd el a sorsodat – vet egy kurta pillantást a leszálló peremén a dobozból felfelé kavargó zöld füstre.

Közöttünk a szél vonít, széthordja a sziklákról felkavart havat.

– A boncolást? Mert szerinted ezt érdemlem?

– Terrorista vagy. Ezzel el is veszítetted a jogaidat.

– A jogaimat? – üvöltöm Victra és Holiday felett. – Az olyanokat, hogy megránthatom a feleségem bokáját a kötélen? Hogy végignézhetem apám halálát? – Köpni próbálok, de az ajkamhoz tapad a nyál. – És téged mi jogosít fel arra, hogy elvedd őket tőlem?

– Ez nem vita tárgya. Terrorista vagy, ezért bűnhődnöd kell.

– Akkor meg minek állsz egyáltalán szóba velem, te szarveretes hipokrita?

– Mert a becsület még most is, így is számít. A becsület hagy nyomot.

Az apja szavai. De éppolyan üresen csengenek a szájából, mint amilyen üresen az én fülemben visszhangoznak. Ez a háború mindenétől megfosztotta. Látom a pillantásán, hogy a lelke megtört. Hogy mennyire igyekszik méltó lenni az apjához, a fia lenni. Ha tehetné, legszívesebben visszarepülne időben a tábortűz mellé, amelyet még az Intézetben raktunk a fennsíkon. Visszatérne a dicsőséges napokhoz, amikor még olyan egyszerű volt az élet, amikor még igaznak tűntek a barátok. De a múltba révedés még nem mossa le egyikünk kezéről sem a vért.

Hallgatom a völgy mélyén nyögő szelet. A sarkam a peremhez ér, mögöttem már csak a levegő. A levegő és a hegyoldal változatos felszíne meg a város kétszáz méterre lenn, a völgy mélyében.

– Le fog ugrani – mondja Aja halkan Cassiusnak. – Kell a teste.

– Darrow… ne – kiált Cassius, de a tekintete mást mond, az arra biztat, hogy ugorjak, hogy azt az utat válasszam, nehogy megadjam magam, hogy a Lunára vigyenek, és lehámozzanak rólam sorjában minden réteget. Ez a nemes út. Ismét rám terítené a köpenyét.

Gyűlölöm ezért.

– Azt hiszed, becsületes vagy? – sziszegem. – Azt gondolod, jó vagy? Ki maradt neked, aki még szeret? Akit szerethetsz? Kiért harcolsz? – mondom, és a hangomba bekúszik a harag. – Magányos vagy, Cassius. De én nem. Akkor se voltam az, amikor az öcséddel kellett szembetalálkoznom az Átjáróban. Akkor sem, amikor megbújtam köztetek. Sem amikor a sötétben kuporogtam. És még most se vagyok az – markolom meg, ahogy csak bírom, Holiday ájult testét, miközben ujjaimat a vértje szíjaira kulcsolom. Szorítom Victra kezét. A sarkam csikorog a beton peremén. – Hallgasd csak a szelet, Cassius. Hallgasd a szarveretes szelet.

A két Lovag oldalra biccenti a fejét. De még most sem értik azt a furcsa mormogást, amely a völgy mélyéből száll fel, mert Aranyak fia és lánya honnan is ismerné a sziklát tépő karomFúró hangját? Honnan is tudhatnák, hogy az enyéim nem az égből jönnek értem, hanem a bolygó mélyéből?

– Viszlát, Cassius – mondom. – És számíts rám.

Azzal ellököm magam a peremről, és magammal rántom Victrát és Holidayt a ritka levegőbe.

71
Dongók

A hófedte város közepén megolvadt szem felé zuhanunk. Ott, a gyárak és meghúzódó kis házak között a föld felfelé hullámzik. Csövek tekeregnek nyögve a szabadba, gőz sziszeg fel a felszakított aszfalt testéből. Gázrobbanások gombája pöffen felfelé, a hullámzó, hintázó utcák mentén itt is, ott is tüzeket lobbant, mintha maga Mars nyújtózna hat emelet magasságba, hogy megszüljön egy ősi szörnyeteget. És akkor, amikor már se a város, se a föld nem nyúlik tovább, egy karomFúró tör fel a téli levegőbe – gigászi fémkar olvadt ujjakkal –, gőzpárát köp pillanatnyi látomás gyanánt, majd ismét visszahull a bolygó gyomrába, és magával ránt a mélybe fél háztömbnyi felszínt.

Túl gyorsan zuhanunk.

Túl korán ugrottam el.

Rohan felénk a föld.

És akkor a levegő hangrobbanással meghasad.

Még egyszer. És megint, míg végül egész kis kórus felelget egymásnak a karomFúró ásta lyuk sötétjéből, ahonnan egy kisebbfajta hadsereg tör felfelé. Kettő, húsz, ötven gravCsizmás alak üvölt felénk az alagútból. Balra is, jobbra is. Vérvörösre festett, áradó impulzusTűz. A hajam égnek áll, ózonszag csapja meg az orromat. A túlhevült lövedékek kéken hasítanak, ahogy utat tépnek maguknak a levegőmolekulák között. Vállakra erősített miniágyúk köpnek halált.

A feltörő Arész Fiak közül kiválik az apja csúcsos sisakját viselő, vörösre festett vértezetű férfi, és elkapja Victrát, pillanatokkal azelőtt, hogy egy felhőkarcoló tetejébe csapódna a teste. Sisakja megafonjából farkasvonítás tör fel. Arész az, személyesen. Legeslegjobb barátom nem feledkezett meg rólam. Eljött értem birodalombuktató, terrorista, hitehagyott légiósaival, a Vonítókkal. Tucatnyi acélba burkolt férfi és nő repül vele a szélben suhogó farkasprémben. A leghatalmasabb hófehér vértet viseli, mellkasán és karjain kék tenyérnyomok. Fekete köpenyének hátán vörös csík fut keresztbe. Egy pillanatra azt hiszem, maga Pax tért vissza értem a halálból, de ahogy zuhantunkban felfog engem és Holidayt, már látom a rovátkákat a kéznyomok kékjében. A Mars déli pólusának rovátkái ezek. Ragnar Volarus, a Valkűr tornyok hercege. Holidayt átpasszolja egy másik Vonítónak, engem pedig a hátára igazít, hogy a nyakába kapaszkodjam, ujjaimat belemélyesztem vértje szegecseibe. Aztán kanyart ír le a füstölgő völgyváros felett, hogy visszaforduljon az alagútba, és közben hátrakiált nekem:

– Kapaszkodj erősen, kistesó!

És lebukik. Sevro tőlünk balra szorosan fogja Victrát, körülöttünk mindenütt Vonítók, gravCsizmák süvöltenek, ahogy beleszáguldunk a sötét járatba. Az ellenség üldözőbe vesz bennünket, iszonyatos hangok hallatszanak. A szél süvít. Sziklák robbannak, ahogy impulzusFegyverek tüze kaszálja a falat mindenütt. A fogaim vacognak Ragnar acélvállán. A gravCsizmája végsebességen bőg. A vértezetét díszítő villámok belém vájnak. A fara feletti akkumulátor belemélyed az ágyékomba, ahogy a koromsötétben csak egyre száguldunk lefelé. Egy acélcápa hátán hasítok le a dühödt tenger feneketlen mélyére. A fülem bedugul, pattog. A szél süvít, a homlokomnak kavics csapódik. Vér csorog az arcomon, marja a szememet. Csak a csizmák izzása és a fegyverek tüze ad némi fényt.

Jobb vállam bőre fájdalmasan ég. Üldözőink impulzusTüze centikre fütyül mellettem. A bőröm bugyog és füstöl, a karomon lángra is lobbantja a rabruhát. De a szél gyorsan eloltja a tűznyalábokat. A impulzusTűz azonban nem áll le, az előttünk repülő Arész Fi csizmáját találja el, és egyetlen fémtömbbé olvasztja a lábát. Röptében összerándul, a falnak csapódik, és teste összeroskad. A sisakja leszakad róla, és egyenesen felém száguld.

Szemhéjamon átlüktet a vörös fény. Füstöt érzek. Hússzagot. A torkom kapar. Megpörkölődött, ropogósra égett zsírszövet szagát érezni. A mellkasom fájdalmasan tüzel. Körülöttem mindenki az anyja után üvölt és vonít. És még valami zaj. Dongók döngése a fülemben. Valaki fölém hajol. A vörös fényben már látom is, ahogy felnyitom a szemem. Beleordít az arcomba, és maszkot szorít a számra. Nedves farkasbőr lóg le acélválláról, a nyakamat csiklandozza. Még több puha érintés. A világ megremeg, inogni kezd.

– Jobbra kormányozz! Jobbra kormányozz! – kiáltja valaki, mintha víz alól hallatszana.

Haldoklók vesznek körül. Égett, összetöpörödött páncélzatok, vértek. Kisebb termetű emberek hajolnak föléjük, akár a keselyűk, a kezükben izzás, azzal hámozzák le a páncélt, igyekeznek kiszabadítani azokat, akik bent égnek, haldokolnak. De a vért szorosan rájuk olvad. Kéz ér a kezemhez. Egy fiú hever mellettem. A szeme tágra nyílt, a vértje megfeketedett. Arcbőre bársonyos és hamvas a korom és a könnyek alatt. Szája már nem húzódik mosolyra. Egyre kurtábban, szaporábban kapkodja a levegőt. A nevem tátogja.

És meghal.

8
Otthon

Egyedül vagyok, távol a borzalmaktól, súlytalanul és tisztán állok a moha- és földszagú úton. A talpam alatt a föld, de nem érzem. Körülöttem a szélgyötörte lápok zöld gyepe. Az égen a távolban villámok cikáznak. A kézfejemről eltűnt a Szimbólum, és csak megyek előre a kőfal mentén, amely két oldalról szegélyezi az utam. Mikor indultam el? Valahol a távolban égő fa füstje tekereg. Megyek az úton, mert úgy érzem, nincs más választásom. A dombokon túlról egy hang üti meg a fülem: