Pauline Mai

Levendulakék boldogság

FORDÍTOTTA
KOSZTOLÁNCZI KRISZTINA

A fordítás alapjául szolgáló mű

Pauline Mai: Das Glück ist lavendelblau

© 2020 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © Kosztolánczi Krisztina, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 358 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Tűrk Rita

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Prológus

1.

2.

Prológus

Az öreg házat mindenki csak Kis Boszorkánynak, La Petite Sorcière-nek hívta, pedig nem is volt benne semmi boszorkányos. A fehérre vakolt, sötét fagerendás épületet csupán tízpercnyi autóút választotta el a legközelebbi településtől, a könyvesboltnak, élelmiszerüzletnek és kávézóknak otthont adó Puimoisson-tól, valahogy mégis elhagyatottnak tűnt a szélben hajladozó, állandóan zúgó lila levendulatengerben. A homlokzaton, a bejárati ajtó mellett réztábla lógott, amelyen – a karcolásoktól szinte alig kivehetően – a ház neve és egy nagy fa előtt lebegő boszorkány körvonalai látszottak. Olyan öreg volt már az épület, hogy a rajzolat és a név eredetét homály fedte, akik pedig mesélhettek volna róla, már réges-rég eltávoztak az élők sorából.

Bozontos, fehér bundás kandúr surrant át a kertet díszítő rózsabokrok alatt, amelyek szinte világítottak a lemenő nap aranyszínű fényében. A ház belsejét teljesen betöltötte a levendulaillat: mindenütt kiszárított csokrocskák függtek a mennyezetről, aromájuk összekeveredett a fa jellegzetes illatával. Sötét lépcsősor vezetett fel a hálószobákhoz, ahonnan meredek, keskeny feljárón lehetett a padlásra jutni.

Ott fent állt az idős hölgy, és kinézett az ablakon. Ráncos keze az ablakpárkányon nyugodott. Mellette egy színes, hímzett párna feküdt oly hívogatóan, hogy az ember legszívesebben odahúzta volna a sámlit, hogy felkucorodjon a széles ablakpárkányra, aztán szabadon járassa a tekintetét a tágas levendulamezőkön és a szelíd dombokon, miközben a gondolatai a múltba merülnek. Az öreg hölgyet újra meg újra rabul ejtették a régi idők, és ilyenkor teljesen belefeledkezett az emlékeibe.

Lágy szellő fújt be a nyitott ablakon. Az idős hölgy hosszú, ősz haja az arcát cirógatta. Világos pamutruhája meglebbent a bokája körül. A tekintete, amely egyszerre volt szórakozott és eltökélt, egy távoli pontra szegeződött. Odakint valahol kutya ugatott, de ő meg sem hallotta. Lehajolt, maga elé húzta a fellépőt. Óvatosan felmászott az első fokra, aztán a másodikra, majd oldalvást az ablakdeszkára telepedett, úgy, hogy a bal lába még a fellépőn pihent, majd némi erőfeszítés árán közelebb húzódott az ablaknyíláshoz, és lenézett. Az udvart homokszínű kavics borította. A kavicsok között utat tört magának egy-egy fűszál, igyekezve túlnőni a köveken.

A lenti kis teret zöldellő fák és száraz bozót vette körül, és az egyik irányban a földútra nyílt, amely kanyarogva kötötte össze a környező falvakat. Néhány levendulavirág átsejlett a bokrokon.

Nyikorgás hallatszott, mintha az elvetemedett faburkolat mondani akarna valamit. Az öreg hölgy nem nézett körül, hiszen minden neszt ismert abban a házban, amelyben életének nagy részét töltötte. Hirtelen erősebb fuvallat áramlott be az ablakon. Valami megzördült, a nő pedig nyújtózkodott, hogy elérje, de csak a levegőt markolta. Megtántorodott, és elveszítette az egyensúlyát.

Az idős hölgy zuhant. A ruhája felduzzadt, ősz haja vadul csapkodott az arca körül.

Aztán már csak a levendula egyenletes susogását lehetett hallani, a távolban pedig tovább ugatott a kutya.

1.

Előhúztam a bőröndöt az ágy alól. Mindenféle ruhadarabot beledobáltam, nem néztem, összeillenek-e: alsóneműt, nadrágokat, pólókat, pár szoknyát, ruhákat és szandálokat. Eszelősen rohangáltam fel-alá a lakásban; felkaptam a jegyzetfüzetemet, összeszedtem a kozmetikumokat és a könyveimet, majd bedobtam őket a nagy kézitáskámba. Sietősen behúztam a bőrönd cipzárját, aztán megtorpantam. És most? Rápillantottam a kész csomagra, és hirtelen elbizonytalanodtam. Ami az imént még kristálytiszta volt számomra, most egyszerre homályosnak, bizonytalannak tűnt.

Nagyot sóhajtva ültem le a kanapéra, és a telefonomért nyúltam. Megnéztem, jött-e üzenet Oskartól, de semmi. Dühömben a párnába bokszoltam a telefonnal, és ismét könnyek gyűltek a szemembe. Hová jut az ember, ha már saját magát is egy idegesítő bőgőmasinának tartja? Össze kell szednem magam! Valahányszor az utóbbi napokban azt gondoltam, végre túl vagyok rajta, mindig összeomlás lett a vége. Becsúsztattam a mobilomat a párna alá, letöröltem az elkenődött szempillaspirált az arcomról, aztán addig dörzsöltem egymáshoz a kezemet, míg a fekete festéket sikerült nyomtalanul eltávolítanom. Nagyot sóhajtottam. Melyik lehetett az a pillanat, amikor megváltozott a kapcsolat köztem és Oskar között? Mikor sodródtunk el egymástól, anélkül hogy bevallottuk volna magunknak? És hogyan lehetséges, hogy mégis olyan sokáig kibírtuk, egészen az utolsó nagy jelenetig?

Mielőtt az utóbbi napok dühe ismét hatalmába keríthetett és zokogó ronccsá változtathatott volna, elhessegettem ezeket a gyászos gondolatokat. Kellett egy terv, egy jól kidolgozott terv, amibe tíz körömmel, minden erőmmel belekapaszkodhatok. Felkapom a bőröndömet, és elindulok – egyszerűen lelépek. És csak akkor szólok majd mindenkinek, ha már eljöttem Berlinből, ha elég nagy lesz a távolság köztem és Oskar között ahhoz, hogy végleg elszakadhasson a régóta köztünk feszülő gumikötél.

Felültem, és éppen, amikor fel akartam ugrani a díványról, a telefonom halkan és szégyenlősen zizegni kezdett. Egy pillanatra megmerevedtem, aztán pánikszerűen félredobáltam a párnákat, és a kezembe vettem a készüléket. A kijelzőn Clémence neve állt. Csalódottságomat leplezve megköszörültem a torkomat, aztán rekedten a kagylóba szóltam:

– Halló!

– Pepe, hugicám, de jó, hogy elértelek! Nem dolgozol?

A négy évvel idősebb nővérem gyengéd, már-már megtört hangon beszélt hozzám, ami nagyban különbözött a szokásos hanghordozásától. Biztosan sírt. Pedig kettőnk közül egyértelműen ő volt az energikusabb, amolyan miniforgószél, aki a magas sarkú cipőjével együtt is alig érte el a százhatvanöt centit, de erőteljes hangja többnyire mégis néhány decibellel az átlag fölött zengett. A sírás nem tartozott a megszokott tevékenységei közé, úgyhogy azonnal gyanút fogtam. Még egyszer megköszörültem a torkom, és végre képes voltam válaszolni.

– Szia, Clem! Éppen itthon vagyok. És mivel történt némi változás az életemben, én is beszélni akartam veled.

– Hugica, figyelj ide! El kell halasztanunk a beszámolódat. Szörnyű dolog történt. Mami balesetet szenvedett. Kórházban van, és… – egy pillanatra megakadt, én pedig a háttérből mintha jövés-menést és szófoszlányokat hallottam volna – …nincs túl jól.

– De hát mi történt? – kérdeztem eltorzult, éles hangon, mintha valaki torkon ragadott volna, és nem kapnék rendesen levegőt. Huszonkilenc évem dacára az ijedtség és a tehetetlenség miatt egyszerre egészen kicsinek éreztem magam.

– Nem tudjuk pontosan. Furcsa, de minden jel szerint kiesett a tetőtéri ablakon. Szerencsére pont az orgonabokorra zuhant, ami tompította az esést.

– Mami kiesett a tetőtéri ablakból? Viccelsz? A világon senki nem tud kiesni abból az ablakból! – A tágas tetőtér egyetlen ablakának alsó pereme nagyjából egy méterre volt a padlótól, a párkány deszkája pedig meglehetősen széles volt. Gyerekkoromban imádtam éjszakánként fellopózni a padlásra. A puha párnákra kucorodva elemlámpával olvastam, amíg csak nyitva tudtam tartani a szemem. Ahhoz, hogy az ember kiessen, fel kellett volna mászni a széles deszkára, odakúszni a nyíláshoz, aztán lendületet venni – amit Mami az életben nem tett volna meg. Még abban sem voltam biztos, hogy az ő korában, az ő gyenge izmaival egyáltalán lehetséges volna-e ilyesmi.

– Tudom – értett egyet Clem. – Mondom, hogy furcsa. Semmi közelebbit nem tudunk, mert Mami még nem tért magához. Tény, hogy kizuhant, és nagyon nincs jól. Azonnal indulnod kell. Apa Tajvanon van egy konferencián. Megpróbál idejönni, de még eltart néhány napig, mire megérkezik.

– Milyen sérülései vannak? – kérdeztem aggódva.

– Még nem tudni pontosan. Annyi biztos, hogy eltört néhány csontja. Most van MR-vizsgálaton, ahol megnézik, megsérült-e a koponyája.

Nagyot nyeltem. Koponyasérülés. A szó ijesztően visszhangzott a fejemben.

– Azonnal indulok. Úgyis meg akartam látogatni, már össze is csomagoltam – hadartam, miközben felálltam, és a táskámba tettem a pénztárcámat. – Értesíts, ha közben változna az állapota, vagy ha kiderül, hogy mi történt pontosan!

– Persze. Te pedig hívj fel, ha megérkezel a Kis Boszorkányhoz! Odamegyek érted. Óvatosan vezess, éppen elég, ha egyvalaki kórházban van a szeretteim közül!

La Petite Sorcière, Kis Boszorkány – így hívták a nagyanyám vidéki házát, amely az illatos levendulamezők mellett állt, és ahol Clemmel az összes nyári szünetet töltöttük. Ha valahol megéreztem ezt az illatot – akár egy kávéházban, ahol az asztalt kis csokrok díszítették, akár a vonaton, ahol egy idősebb hölgy elment mellettem, és egy pillanatra megcsapott a parfümje illata –, gondolatban azonnal újra visszatértem Provence-ba, és magam előtt láttam, ahogy a nővéremmel és az ott nyaralók gyerekeivel labdázom, vagy a környező tanyákról származó kutyákkal rohanok a végtelennek tűnő földutakon, miközben a hosszú fű a lábamat csiklandozza… És persze azt is magam előtt láttam, ahogy Mami mennyei süteményeit kóstolgatom. Úgy emlékszem, hetekig mást se ettem ott, mint Eckler-fánkot, pitét és madeleine-t. A nővérem az érettségi után visszatért oda. Nemcsak a szép táj és nagyanyánk közelsége vonzotta; elsősorban a szívét követte: ifjúkori szerelméhez, Gaspard-hoz ment feleségül. Gaspard és ő tízpercnyi autóútra laktak Mamitól.

Felkaptam a bőröndöt és a kézitáskámat. Az autóm, egy sárga Volkswagen Bogár, a berlini társasházunk előtt várt rám. Miközben bepakoltam a cuccaimat, eszembe jutott, hogy a Kis Boszorkány kulcsait, a hitelkártyámat és a kocsi papírjait a lakásban felejtettem, úgyhogy kénytelen voltam újra felcaplatni a lépcsőn, a legfelső emeleten lévő kétszobás lakásomig.

Útközben Jonas jött velem szembe, karján két és fél éves kislányával, Feliciával. Mosolyogva megállt, úgy tűnt, szeretne velem pár szót váltani. Bocsánatkérően intettem, hogy nem érek rá. Túlságosan lefoglaltak a saját gondolataim és érzéseim, ezért csak futólag csipkedtem meg Feli ellenállhatatlanul hurkás karocskáját.

– Penelope, várj egy kicsit! – kiáltott utánam Jonas, miközben felfelé siettem a lépcsőn. Visszafordultam, és láttam, ahogy beletúr a szőke hajába. Különös… Habár az utóbbi években ritkán találkoztunk, egykori legjobb barátom minden mozdulatát ismertem. Tudtam, hogy ha így túr bele a hajába, feszült. Hozzám hasonlóan biztosan őt is furcsa szorongás fogta el, ami olyankor keletkezik két ember között, ha egy ideig mindent tudtak egymásról, később mégis idegenekké válnak. Nem tudtam szabadulni ettől az érzéstől. És mint mindig, most is visszaugrott egy rakoncátlan hajtincs a szeme elé.

– Ma délelőtt Oskarral találkoztam a ház előtt. Arra kért, adjam ezt oda neked… – körülményesen átkutatta a zsebeit, miközben Felit még mindig a karjában tartotta. A kislány remekül szórakozott azon, hogy befogta az apja szemét. Jonas vakon tapogatta végig a zsebeit, aztán győzedelmesen előhúzott egy kicsi fémvalamit, és felém nyújtotta.

Egy kulcs. Az én kulcsom. Az, amit akkor adtam Oskarnak, amikor egyszer a barátai a lakásában aludtak, ezért ő nálam töltötte az éjszakát. Az a kulcs, amit végül megtartott, pedig soha nem kért rá engedélyt. Annak idején természetesnek vettem, hogy akkor jön, amikor akar. Csak bámultam a kulcsot Jonas kezében, és képtelen voltam megmozdulni.

– Minden rendben? Azt hittem, tisztáztátok a dolgokat… legalábbis úgy tűnt, amikor Oskar ideadta a kulcsot – mondta Jonas bizonytalanul.

A tekintetem a kezéről a szemére vándorolt. Aggódva méricskélt. Szórakozottan bólintottam, kinyújtottam a kezem, és újra lementem hozzájuk. Feli utánozni kezdett, nevetve nyújtotta felém a kezét. Ezúttal nem csipkedtem meg. Elvettem a kulcsot, és bedugtam a farmerzsebembe.

– Igen – válaszoltam, és igyekeztem összeszedni magam. – Mindent tisztáztunk.

Elfordítottam a tekintetemet Jonasról, és az üres lépcsőházra meredtem. Képtelen voltam elmondani neki, hogy már nem volt mit tisztázni, és Oskar azzal, hogy visszaadta a kulcsot, végleg pontot tett az ügy végére. Ráadásul sokkal fontosabb dolgom volt. – Éppen most indulok Puimoisson-ba – közöltem mereven. – A nagyanyám kórházban van… elesett.

– Ó, nagyon sajnálom! – döbbent meg Jonas.

– Ó, nagyon sajnájom! – gagyogta utána azonnal Feli, aztán a szája elé kapta a kezét, ahogy azt nyilvánvalóan a sarki pékségben egész nap pletykálkodó öreg hölgyeknél látta. A helyzetem ellenére is muszáj volt mosolyognom, és megsimogattam szőke hajacskáját. Cserébe megpróbálta ő is elérni a fejemet, de az én fekete hajam szerencsére nem volt elég hosszú ahhoz, hogy megkaparinthassa. Talán mégiscsak érdemes volt két hete vállig érő frizurát vágatnom.

– Köszönöm, köszönöm nektek – dadogtam, és újra a lépcső felé fordultam. – De most már indulnom kell.

– Persze, menj csak! Jobbulást a nagymamádnak!

– Köszönöm – mondtam, és elindultam felfelé.

– Pepe! – szólt utánam Jonas. – Bármikor felhívhatsz, ha nem vagy jól, ugye tudod? Hiszen barátok vagyunk.

Hálásan mosolyogtam rá. Ahogy ott állt, karján a kislányával, melegséget sugárzó tekintetével és az ígérettel, hogy számíthatok rá, eszembe jutott a számtalan együtt töltött este, és egyszerre elfogott a vágy a régi meghittség után.

– Úgy lesz – ígértem. Pillanatok alatt felértem a lakásomba, összeszedtem a hiányzó dolgokat, aztán leszaladtam, beszálltam az autóba, és végre útnak indultam.

Már lement a nap, amikor magam mögött hagytam a Fekete-erdőt és az utolsó nagyobb német várost, Freiburgot, majd rövid svájci kitérő után elértem a francia határt. Amikor rám tört az álmosság, egy motelben béreltem szobát. Clem, dokumentálva a nap eseményeit, közben már több üzenetet küldött: Maminak a töréseken kívül agyrázkódása is lett, és még meglehetősen apatikus volt, de – hála istennek – nem szenvedett komolyabb sérülést. Ez jó hír volt, de azért még mindig aggódtam érte. Mi az, hogy apatikus? Normális reakció ez egy ilyen zuhanás után? Clem üzeneteit és az ilyen súlyos balesetek lehetséges következményeit a Google-on olvasva végül nyugtalan álomba merültem.

Másnap reggel megkezdtem utazásom második szakaszát. Imádtam Franciaországon át vezetni, szerettem a tájak és a dialektusok változatosságát, és persze az autómat, amit tizennyolc évesen örököltem anyámtól.

Anyám igazi, tősgyökeres berlini volt, amilyet ma már ritkán látni, apám pedig Provence-ban született és nőtt fel. Amikor még egyetemre járt, turistaként Berlinbe látogatott, és bár csak egy hetet tervezett ott vendégeskedni, végleg ott maradt, mert beleszeretett az anyámba, Florába. Időközben a Müncheni Egyetem irodalomtudományi tanszékének professzora lett, és ide-oda ingázott a két város között, miközben anyám… Az emléke arra késztetett, hogy erősebben markoljam meg a kormányt. Csaknem húsz évig használtuk ezt az autót, amikor még négyen voltunk, így számtalan közös kirándulás és utazás emléke itatta át.

Felhangosítottam a rádiót, meghallgattam a híreket, de néhány pillanat múlva a gondolataim újra visszatértek Mamihoz. A legyőzhetetlen, szívós és mégis érzékeny, életerőtől duzzadó Mathilde. Még akkor sem adta fel, amikor meghalt a nagyapám. Fenntartotta magát, tovább vezette a Kis Boszorkány panziót, amit néhány évvel azelőtt a levendulamezők közepén álló üres házban rendezett be a férjével és a környező falvakban élő ismerősök segítségével.

Onnantól fogva nekünk is fel kellett gyűrnünk az ingujjunkat. A szünidőt többé nem csupán a mezőn töltöttük az állatokkal, hanem a házban is tettünk-vettünk, ágyneműt húztunk, én pedig leginkább a konyhában sertepertéltem, és figyeltem, ahogy Mami süt-főz. Ekkor kezdődött a tésztagyúrás, a krémkeverés és a tortadíszítés iránti szenvedélyem. Mami órákig tanította, hogyan kell elkészíteni a tökéletes égetett tésztát, hogyan lesz a croissant tökéletes formájú, és hogyan kell az Eckler-fánkhoz igazi vaníliával tökéletes krémet készíteni.

– Már most igazi cukrász vagy – dicsért a nagyanyám, amikor megcsodáltuk a frissen sült finomságokat, mielőtt a vendégeknek kínáltuk őket. A konyhában kipirosodott arcom ilyenkor ragyogott a boldogságtól. Mami büszkén megölelt, aztán megpörgetett, és a kötényünkről fehér felhőként szállt fel a liszt…

Az emlékektől elnehezült a szívem. Megpróbáltam elképzelni, ahogy Mami csukott szemmel fekszik a kórházi ágyon. Nem nagyon sikerült, olyannyira különbözött ez a kép a nevető nagyanyám emlékétől.

Rikító sárga autómmal a francia autópályán száguldottam. Milyen sokszor jártam már ezen az úton… Minden pihenőhelyet, minden helységnevet ismertem, ahogy azt is tudtam, melyik rádióadót meddig lehet fogni. Amint gyengült a vétel, máris átkapcsoltam, és hallgattam a szelíd zongoraszót, a kulturális és politikai vitákat, a legutóbbi focimeccs eredményét vagy éppen az aktuális popzenét. Csakhogy a legtöbb dal gondolatban visszarepített Oskarhoz. A pihenőhelyeken minden alkalommal ellenőriztem az üzeneteimet, néztem, hívott-e, de nem jelentkezett. Egypár szó is elég lett volna, sajnálom, hogy így történt, vagy remélem, jól vagy, akármi, amiből tudhatom, hogy gondol rám. Úgy tűnt, maga a tény, hogy visszaadta a kulcsot, az ő szemszögéből az utolsó véleménynyilvánítás volt. Én pedig értettem ezt az üzenetet, értettem már akkor is, amikor telefonon közölte, hogy megcsalt azzal az Isával. Nem akart engem többé, nem akarta a kapcsolatunkat. A másik nőt akarta. De elég ez ahhoz, hogy egyszerűen pontot tegyünk a hároméves kapcsolatunk végére? Egy hívás, egy rövid közlés, egy visszaadott kulcs, és ennyi volt? Nem szokás ilyenkor összeülni, mindent megbeszélni, elemezni, hol csúszott el a dolog? Ez az igény, úgy tűnt, csak nálam jelentkezett. Éreztem, ahogy ismét a szemembe szöknek a düh könnyei, de határozottan kipislogtam őket, és inkább az útra összpontosítottam. Ekkor tűnt fel, hogy már egészen közel vagyok a Kis Boszorkányhoz.

A levendulamezők átható lila színe bevonta a dombokat, és a langyos szellőtől szinte hullámzott a virágözön, amely egyetlen illatos tengert alkotott. Csak a távolban rajzolódott ki a Verdon-szurdok sziklás pereme. Amikor felértem a következő domb tetejére, végre megláttam a magányos, levendulamezőkkel körbevett vidéki házikót – a Kis Boszorkányt. Ebben a pillanatban mintha semmivé lettek volna sötét gondolataim. Mintha csak a ház közelsége kellett volna ahhoz, hogy újra szabadon, akadály nélkül lélegezhessek. Rögtön erősebben léptem a gázpedálra, a Bogár pedig mindent beleadott, hogy minél hamarabb eljuttasson a menedékembe. Az autó felberregett, örömében ugrott egyet, és leszáguldott a dombról. Jobbra és balra a levendulavirágok lila villámokká váltak, amelyek mintha felgyorsították volna a véghajrát. Ahogy közeledtem a házhoz, már ki tudtam venni a fagerendáit, a fehér falakat, a barna tető háromszögét, a türkizszínű zsalugátereket és a bejárathoz vezető három lépcsőt. Elértem a telek felé vezető lehajtót, rákanyarodtam, és végiggurultam a földúton arra a helyre, ahol gyerekkorom összes nyarát töltöttem. Minden ismerős volt, de tudatában voltam annak is, hogy elszaladt az idő, és hogy már rég nem az a kislány vagyok, aki a réten bújócskázott, és éjjelente össze-összerezzent, amikor az öreg fagerendák megnyikordultak.

Rákanyarodtam a ház előtti, homokkal felszórt parkolóhelyre. Nem volt itt másik autó, pedig Clemtől tudtam, hogy előző nap két vendég érkezett Nagy-Britanniából. Talán éppen a környéket járták. A bejárati ajtóra pillantva szinte magam előtt láttam, ahogy a nagyanyám kilép rajta, csípőre teszi a kezét, és felkiált: – Pepe, mozgás a házba, friss limonádét csináltam! – Majd halkabban: – És mandulás kekszet. – De nem várt rám senki. Öt másodperce sem szálltam ki a kocsiból, amikor hangos nyávogást hallottam, és Fuhur, a puha szőrű, hófehér kandúr tipegett felém. Annak idején nagyanyám megengedte, hogy a nővéremmel mi adjunk neki nevet, bár ő sose tudott zöld ágra vergődni a kemény német mássalhangzókkal, így egyszerűen Füschnek hívta. Az ölembe vettem, és kiadós simogatással köszöntöttem, amit hálás, dallamos dorombolással nyugtázott.

– Te legalább még itt vagy, drágám – suttogtam a finom szőrébe. – Vajon fel tudod-e fogni, hol van most Mami?

Fuhurral a karomon közeledtem a ház felé, de aztán lekanyarodtam jobbra, annyira csábítottak a hatalmas őszibarackfáról csüngő, vörösessárga gyümölcsök. Ezek lehettek az év első őszibarackjai. Csak kevés fafajta terem júniusban úgy, mint az őszibarack. Mami kertje, amelyet a ház mellett alakított ki, teljes pompájában tündökölt. Mindenhonnan telt színek ragyogtak rám: zöld salátalevelek, piros paradicsomok, sárga citromok és a zöld legkülönbözőbb árnyalataiban tündöklő fűszernövények.

Megsimogattam Fuhurt, és a fülébe suttogtam:

– Erről most egy darabig nekünk kell gondoskodnunk, rendben? – A tizenkettedik évében járó kandúr nem érezte úgy, hogy mancsot kéne adnia erre. Addig ficánkolt a karomban, amíg le nem tettem, és peckesen átlépdelt a virágágyásokon a ház mellett végigfutó orgonabokorhoz. Valószínűleg ide zuhanhatott ki Mami. Felnéztem a tetőablakra, és kirázott a hideg. Visszasiettem az autóhoz, kivettem a bőröndöt és a kézitáskát, és fellépkedtem a bejárathoz vezető lépcsőn. Rápillantottam az ajtó melletti réztáblára, a szinte teljesen elmosódott boszorkányalakra és a ház nevének betűire. Amikor a nagyszüleim megvették a házat, nem kellett sokáig töprengeniük, hogyan nevezzék el. A háznak már volt neve, amit minden bizonnyal már akkor is viselt, amikor a fagerendái még nem recsegtek, és a falait éppen frissen mázolták. Akkor, amikor még csillogott a tábla, és a név is tisztán kivehető volt.

Amint átléptem a küszöbön, a régi faillat fogadott. Letettem a csomagomat. Végigsimítottam a sötét, rusztikus fakorláton, amely a felső emeletekre vezető lépcsőt szegélyezte. A felső szinten volt a négy vendégszoba és Mami saját kis birodalma. A házban mindenütt világos rongyszőnyegek díszítették a fapadlót. A szobabútorokat nagyapám készítette az egyik asztalos barátjával, a nagyanyám pedig különféle bolhapiacokon vásárolt gyertyatartókat, könyveket, régi ébresztőórákat, képkereteket és földgömböket az évek során, és otthonosan berendezte velük a helyiségeket. Gondolatban mindig a múltba tértem vissza, valahányszor a folyosón lévő, komódon álló, fekete, tárcsás bakelittelefonra esett a pillantásom. Felpillantottam a lépcsőre, és felfelé indultam. Az első emeleten meg se álltam, inkább úgy döntöttem, a szűk lépcsősoron a padlás felé veszem az irányt. Egyszerűen látnom kellett, van-e ott valami, ami magyarázatul szolgál Mami balesetére. A szűk, sötét kis átjárón keresztül az ajtóhoz értem, és amikor kinyitottam, egy pillanatra úgy elvakított a napfény, hogy alig láttam. A szemem csak lassan szokott hozzá a világossághoz. Körülnéztem. A nyitott ablakon beragyogott a napsugár, a levegőben porszemek táncoltak. A polcok mindenütt dobozokkal, ládákkal, táskákkal és egyéb lommal voltak megrakva. Velem szemben volt az ablak, ahonnan kiesett a nagyanyám. Átléptem a dobozokon, végigsimítottam a puha, fehér ablakdeszkán, amelyet a nap sugarai átmelegítettek. Hogyan eshetett ki Mami? És egyáltalán: minek jött fel ide? Végignéztem az ablakpárkányon, de csak párnákat és takarókat láttam. Könnyek szöktek a szemembe arra a gondolatra, mennyire fájhatott neki a földet érés, és milyen kínokat kell kiállnia még most is. Elszédültem. Becsuktam az ablakot, letelepedtem az ablakdeszkára, és a hátamat a falnak támasztva nagyot sóhajtottam.

Meg kell mondanom Clemnek, hogy itt vagyok. Feltápászkodtam, és lementem a földszintre. Kivettem a telefonomat a táskámból, és a konyha melletti szalonba indultam. A szőnyegek meleg színétől máskor mindig jobb kedvre derültem, ahogy a kényelmes sarokétkező is felvidított, ahol Mami az esős napokon és a hideg évszakokban felszolgálta a reggelit. Ma azonban minden a nagyanyámat idézte, és az aggodalmam percről percre nőtt. Bejártam a helyiséget, végigfuttattam az ujjaimat a sötétbarna zongorán – amelyen mi ugyan nem tudtunk játszani, de néhány vendég annál inkább –, aztán a kandalló előtti fotelba kucorodtam. Úgy éreztem, a bútorok átveszik a szomorúságomat, osztják a nyugtalanságomat, és nekik is hiányzik az életerőtől duzzadó Mami.

Mély levegőt vettem. Elnehezültek a végtagjaim. Ahogy ott ültem, érezve a nagyanyám jelenlétét, lassan tudatosult bennem, hogy a történteknek milyen következményei lehetnek. Előfordulhat, hogy soha többé nem beszélhetek vele. Soha többé nem hívhatom fel, hogy a tanácsát kérjem, ha éppen mélyponton vagyok. Soha többé nem hallhatom a nevetését. Egyszerre erőt vett rajtam az utóbbi napok aggodalma, a düh, a szomorúság és a hosszú út okozta kimerültség. Kitört belőlem a sírás, és ezúttal nem fojtottam vissza.

2.

Egy órával később a nővérem kocsijával, egy régi BMW kabrióval száguldottunk a riezi kórház felé. Clémence összeszedettebbnek tűnt, mint a telefonban. Tincsei az arca körül repkedtek a menetszélben. Beszéd közben újra meg újra felém fordult, hogy ellenőrizze a monológjára adott reakciómat. Előadását abban a pillanatban kezdte meg, amikor felhívtam, és közöltem vele, hogy megérkeztem a házba, és amelyet jóformán azonnal folytatott, amint a dudálására kisiettem a Kis Boszorkány elé.

– Rejtély, Pepe. Senki nem tudja, mi történt, senki nem tudja még csak elképzelni sem, mert egyszerűen nincs értelme. Szerencse, hogy a levendulamezőről egy gazda látta a zuhanást, és azonnal hívta a mentőt. Egyébként már nincs az intenzív osztályon, de nagyon kába, és egyelőre nem tiszta a tudata. Pepe, olyan szörnyű így látni – pillantott rám Clem. Fekete szemceruzával húzta ki a sírástól kivörösödött szemét. El tudtam képzelni, min ment keresztül azóta, hogy értesítették a balesetről.

– De hát mit csinálhatott odafönt?

Mami csak nagy ritkán járt fel a padlásra, hogy eltüntessen valamit, ami aztán soha többé nem került vissza az alsó szintekre. De ilyesmi csak legfeljebb háromévente fordult elő.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! – zökkentett ki a gondolataimból Clem. – Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled. Voltam a panzióban, és elkészítettem a reggelit a két vendégnek, de erre nincs mindennap időm, hiszen ott van a könyvesbolt is. A kolléganőm ugyan segít, de nem tud mindent egyedül megoldani. És Gaspard-nak is ezer dolga van az étteremben. – Clem szakács férje megállás nélkül dolgozott. – Mit gondolsz, tudnál segíteni a Kis Boszorkányban? Csak amíg van időd. Igyekszem mihamarabb találni valakit, akit felvehetünk, amíg a Mami fel nem gyógyul, vagy esetleg még utána is, ha túl sok volna neki a munka… – Clem elhallgatott. Éreztem, mennyire aggódik Mamiért. Ám a legnagyobb félelmünkről, hogy Mami esetleg soha nem épül fel teljesen, inkább hallgatott. Rátettem a karjára a kezemet.

– Nem lesz baj. Természetesen átveszek mindent.

– Csak addig, amíg nem kell visszamenned dolgozni – mondta Clem, és hálásan rám mosolygott.

– Nem kell visszamennem. Kirúgtak – fakadtam ki.

– Micsoda? – Clem meglepetésében félrerántotta a kormányt. Mögöttünk dudált egy autó, Clem pedig bocsánatkérően intett a sofőrnek, aztán továbbhajtott.

– Bizony, és ez még nem minden. De majd inkább később mesélem el.

Bekanyarodtunk a kórház parkolójába. Clem gyakorlott mozdulattal parkolt le a kockaszerű épület előtt.

– Feltétlenül! Mindent hallani akarok – leállította a motort, és kihúzta a kulcsot. – Mami egyágyas szobában fekszik, úgyhogy a látogatási időn kívül is bemehetünk hozzá.

Szorongva szálltam ki a kocsiból, és követtem a nővéremet az üvegajtókon át. Végtelen folyosókon lépkedtünk, amelyek mind egyformának tűntek: fehér és sárga falak, kissé lerobbant, steril környezet. Végül Clémence megállt az egyik ajtó előtt, és kopogtatás nélkül lenyomta a kilincset. Ott feküdt a nagyanyám, vékonyan és sápadtan, ősz haja szétterült a párnán. A szeme csukva volt. A fehér kórházi hálóing még jobban kiemelte kísérteties megjelenését. A kicsi ablak előtt lógó hímzett függönyön át fény szűrődött be. A minta megtörte a napsugarakat, amelyek a függöny mozgásával összhangban finom táncot jártak Mami arcán. Az ágyhoz léptem, és megfogtam nagyanyám hideg kezét.

– Mami – suttogtam.

Clem szeretetteljes pillantást vetett rá, megcsókolta a homlokát, halkan köszönt neki, aztán az asztalon fekvő virágok felé fordult.

– Hihetetlen, hogy erre senkinek nincs ideje! Egyszerűen elfelejtették a vizet! – méltatlankodott, majd felkapta a fonnyadt csokrot, és már ki is lépett a kórteremből.

Elveszve ereszkedtem le az ágy szélére. Még mindig a kezemben tartottam nagyanyám kezét, és megpróbáltam visszatartani a könnyeimet. Gyengéden cirógatni kezdtem Mami ujjait.

– Hát mit műveltél? – kérdeztem halkan. Nyugodtan lélegzett. Szemügyre vettem a körülötte álló gépeket. A másik kezéből cső vezetett az ágya fölötti infúziós tasakhoz, egy készülék pedig a szíve ütemében pityegett. Az ágy szélén egy további zacskó lógott, amit szintén egy cső kötött össze a takaró alatt fekvő testével. Ijesztő volt.

Ekkor hirtelen rekedt zihálást hallottam. Mami arcára néztem. Láttam, ahogy megremeg a szemhéja. Rémülten pillantottam a gépre, hogy ellenőrizzem a szívverését. Hívjam a nővért? De Mami mondani akart valamit, úgyhogy rá kellett figyelnem. Közelebb hajoltam hozzá, hogy megértsem.

– A könyv… a receptes kö…. – krákogta.

– Pinou, én vagyok az, Pinou. Mami, ébren vagy? – Pinou-nak egyedül ő hívott. Reméltem, hogy így könnyebben felismer.

– Plusz…. Pl….

– Mami, ébren vagy?

– Plusz… könyv – ismételte.

Félrebeszél? Annyira szerettem volna segíteni neki, hogy össze tudja fűzni a szavakat, és elmondhassa, amit akar, de teljesen tanácstalan voltam. Mami izgatottnak tűnt. A szemhéja remegett, és újra megpróbált mondani valamit.

– Kö… – tovább nem jutott. A rövid szótag elhalt, a nagyanyám szemhéja megnyugodott, a légzése ismét lecsillapodott.

Nem mozdultam. Vártam, hogy ismét megmoccan, és mond valamit. Kinyílt mögöttem az ajtó, és Clèmence lépett be egy virággal teli vázával.

– Mondtam a nővéreknek, hogy jobban figyeljenek, egy vázába igazán ők is tehetnek vizet – a tekintete az arcomra esett. – Mit történt?

– Mami magához tért, és beszélt.

– Beszélt? – Clem hitetlenkedve nézett a némán fekvő nagyanyánkra, aztán felém fordult: – És mit mondott?

– Valami olyasmit, hogy könyv meg plusz.

Clem a homlokát ráncolta.

– Lehet, hogy álmodott. Hívom a nővért, hogy nézzen rá. – Azzal megint kilépett az ajtón.

A nővér hosszas unszolás után végül hajlandó volt szólni az orvosnak, aki meglepően fiatal volt, és a környezethez cseppet sem illő, rikító sárga tornacipőt viselt. Beszámoltunk neki Mami zavarodottságáról. Megvizsgálta, felhúzta a szemhéját, és egy kis lámpával a szemébe világított. Ezután felénk fordult:

– Nos, bizonyára tudják már, hogy madame Mariaux-nak a baleset következtében agyrázkódása lett – kezdett bele enyhe orrhangon, majd végigsimított ritkás bajuszán. – A zavartság és az apátia tipikus szimptóma. A nagyanyjuk gyenge és kimerült. Ráadásul fájdalomcsillapítót is kapott, ami szintén zavarodottságot okozhat. Nem tudjuk teljes bizonyossággal, meddig tart ez az állapot. – Az orvos ide-oda járatta a tekintetét köztünk és a nagyanyám között. – A törések jobban aggasztanak; van belőlük jó pár. A bal lába több helyen is eltört, két bordája megrepedt, a csípőjét még vizsgáljuk. Gondolom, már kezelték csípőízület-kopás miatt. Az esés következtében megzúzódott a medencéje, ami csak fokozza a fájdalmát. Az efféle sérüléseknek tulajdonképpen maguktól kellene meggyógyulniuk. Mivel azonban madame… – egy pillantást vetett a beteglapra – madame Mariaux a maga hetvennyolc évével már nem számít fiatalnak, nem tudom pontosan megjósolni, meddig tart a gyógyulási folyamat. Állandó megfigyelés alatt kell tartanunk. – Ezzel befejezte a beszámolóját, és még egyszer végigsimított a bajuszkáján, Clemre pillantott, és mivel nem érkezett több kérdés, kevésbé hivatalos hangon hozzáfűzte: – Menjenek haza, pihenjék ki az ijedtséget! Ha változna az állapota, azonnal értesítjük önöket.

Megköszöntük a tájékoztatást, és egy darabig még Mami ágyánál ácsorogtunk, aztán úgy döntöttünk, hazamegyünk. Éppen mondani akartam valamit, amikor Clem a mobiljára pillantva halkan szitkozódni kezdett.

– Bocsáss meg, Pepe, sietnem kell! A kolléganőm most írt, hogy elszabadult a pokol a könyvesboltban. A megrendelőprogrammal van a gond, biztos, hogy egész este dolgoznom kell rajta. Gyorsan kiteszlek, jó? – Útközben telefonon próbálta megoldani a legégetőbb problémákat, mialatt az én gondolataim makacsul Mami körül forogtak. Amikor odaértünk a Kis Boszorkány elé, lenémította a telefont.

– Ne haragudj, Pepe, hogy rohannom kell! Mindenképpen hallani akarom, mi történt Berlinben.

– Semmi baj, kerítünk rá időt. Most úgyis itt leszek egy darabig.

– Rendben, akkor holnap találkozunk, hugica. Jelentkezem, ha van valami újság – mondta, és már ott sem volt.

A ház sötéten és némán fogadott. Nem égett a lámpa a konyhában, és a szalon is homályba burkolózott. A vendégek biztosan visszavonultak a szobájukba. A konyhába mentem, és feltöltöttem Fuhur tálkáját. Pillanatnyilag ugyan nyomát sem láttam a kandúrnak, de tudtam, hogy hamarosan beóvakodik a macskaajtón, és keresni fogja a tápját. Kivettem a kenyérkosárból egy croissant-t, amelyet a vendégek hagytak meg a reggeliből. Letelepedtem a nappaliban a fűtetlen kandalló elé, és a croissant-t majszolva hallgattam a ház neszeit, a gerendák recsegését és a szelet, amely szelíden lengedezett odakint, megnyugtató zúgást keltve a levendulamezőkben. Ismét Mamira gondoltam, és arra, milyen nagy galibát okozott ez a baleset. Még mindig nem értettem, hogyan történhetett. Miért volt fent a padláson, és mi történt odafent, ami miatt kizuhant az ablakból? Egyszerűen nem tudtam elképzelni. Talán meg akarta pucolni vagy javítani az ablakot, és közben megcsúszott? Ha így történt volna, akkor megtaláljuk a tisztítószereket vagy a szerszámokat. Vajon mi másért mehetett fel oda? Felrémlett bennem gyermekkorom életerős Mamija, aztán újra megjelent előttem az a sápadt, öreg nő, akit ma a kórházban láttam. Megráztam a fejem. Egyik pillanatról a másikra megváltozhat az élet, hamar meginoghat az ember, és milyen hirtelen elveszíthet mindent! Megrémültem. Mi lesz, ha Mami nem épül fel? Ezt végig sem mertem gondolni. Azzal nyugtattam magam, hogy sikerülni fog neki, ahogy eddig is minden sikerült. Muszáj hinnem benne, és teljes erőmmel támogatnom kell.

Jó darabig ültem ott mozdulatlanul, aztán nehézkesen feltápászkodtam. Erőtlenül botorkáltam ki a folyosóra, majd kinyitottam a kicsi raktár ajtaját, amit irodának használtunk. Itt volt a fali kulcstartó. Megnéztem, melyik szobában vannak vendégek, aztán leakasztottam a legkisebb, felső emeleti szoba kulcsát. Előhúztam a bőröndömet a szalon ajtaja mögül, és a vállamra akasztottam a kézitáskámat. Fokról fokra vonszoltam fel magam a lépcsőn. Felkapcsoltam a szobában a lámpát, és körülnéztem. Minden tisztának tűnt, a fal melletti ágy frissen volt vetve. Nem tudtam, hogy a nővérem volt-e, vagy Mami készítette már elő az ágyakat a nyári vendégeknek – mindenesetre mindkettejüknek hálás voltam. A szemközti, résre nyitott ablakon behallatszott a tücskök ciripelése és a levendulamezők zúgása. Az egész helyiséget belengte a levendula édes illata. Az ágy elé toltam a bőröndömet. A kézitáskámat letettem az ablak előtti fehér, lakkozott íróasztalra, aztán elővettem a telefonomat, hogy beállítsam másnapra az ébresztőt. Lefeküdtem, habár erős kétségeim voltak, hogy tudok-e majd aludni. Tartottam tőle, hogy a félelmeim nem hagynak nyugton, de kényszerítettem magam, hogy betartsam a napi rutint: este az ember lefekszik, becsukja a szemét, reggel pedig felkel, hogy tegye a dolgát. Az én dolgom pedig most az, hogy támogassam Mamit.