Időpiramis

L.A. Slow

L.A.Slow

CSAK EGY TÖRTÉNET

Időpiramis

1. 2529. augusztus 2.

Lazzerer bolygó, Egyetemi negyed

– Szia, Csibefasírt! – harsant fel egy határozott, mégis kedves, szeretetteljes hang. A nem mindennapi üdvözlési formula hallatán többen felkapták a fejüket, de csak egyvalaki akadt a járókelők között, aki a megszólításban magára ismert. A megszólított tanácstalanul pislogott, száját szóra nyitotta, majd újra becsukta. Egyik pillanatban az őt köszöntő nőre bámult tágra nyílt szemekkel, a következőben a mellette álló lányra. Mindkét nő nagyjából egyidősnek tűnt a férfival, de a hasonlóság ezzel véget is ért. Az előző mintha egy korábbi kiadású divatlapból lépett volna ki, az adott időszaknak megfelelően elegáns ruházatban, diszkrét sminkkel, trendi frizurával keretezett, magabiztosságot sugárzó arccal. A fiú mellett álló lányra leginkább a bűbájosan szende kifejezés illett, ahogy nagy kék szemekkel előbb a nőre, majd a fiúra tekintett.

– Csinos a pulcsid – dicsérte meg őt is a helyzethez képest hosszúra nyúlt csendet megtörve a kezdeményező nő.

– Köszönöm – sütötte le félénken szemeit a méltatott teremtés. Közben, mintha támaszt keresne, még szorosabban magához szorította az aktatáskát, amely formás melleinek nyomódott.

– Logen – szólította meg a vöröses színben játszó arcú fiút –, ismeritek egymást?

– Ismerjük – nyögte a fiatalember aki, hirtelen a cipője orrán talált tanulmányozni-valót.

– Bővebben? – érkezett az újabb kérdés ellentmondást nem tűrő, határozott hangon.

– Csak nem szégyellsz? – kérdezte a másik nő, akinek vörösre festett ajkai minden mást elhomályosítottak.

– Nem – szúrt vissza a fiú határozottan. – Te is tudod, hogy nem erről van szó?

– És mióta hívnak Logennek? – kérdezte a vörös ajkú nő.

– Sweeney nevezett el így – nyögte bizonytalanul a fiú, majd a megnevezett felé nézve határozottan hozzátette: – Én pedig büszke vagyok rá.

– Mi a bajod azzal a névvel, amit tőlem kaptál, Csibefasírt? Arra miért nem vagy büszke?

Az újabb kérdések elbizonytalanították a fiút.

– Nem erről van szó! – ismételte önmagát, majd pár nagy levegővétel után belenézett a mosolyogva, illetve kérdőn rámeredő tekintetekbe kinyögte: – Sweeney, ő az anyám.

Sweeney nyilvánvalóan nem erre számított. Felvont szemöldökkel, leesett állal fordult az említett szülő irányába, aki ezúttal felé intézte szavait:

– Így van – hagyta jóvá az előző kijelentést. – Te tehát Sweeney vagy. Örülök, hogy megismertelek.

Végigsimított a lány karján, majd folytatta.

– Mondd csak, Sweeney nem veszed rossz néven, ha elragadom tőled Logát – vagy Logent – egy kis beszélgetésre? Régen találkoztunk már, van miről csevegnünk, téged pedig már úgyis hazakísért. – Egyébként – nyújtotta a kezét – Formi vagyok.

1. Három órával korábban.

Szép a Lazzerer – ismerte el magában Formi, noha egyébként csak kellemetlen emlékei fűződtek hozzá. Nem meglepő módon, hiszen ötvennégy évvel korábban, a Sector-lázadás idején lezajlott helyi összecsapás során járt erre. Igaz, a meghatározás csak tágan értelmezve állta meg a helyét, mivel az Elmo’s Fire élelmezéstechnikusaként vajmi keveset tudott arról, hol is jár. Még bővebb információk birtokában is legfeljebb az itteni űrállomás elleni harcról lehettek volna emlékei.

A hely egyébként nemcsak az ő esztétikai megítélése szerint volt elismerésre méltó, minden utazási és öko-turisztikai fórumon kivívta az ítészek elismerését. A Lazzerer településeit felhőkarcolók alkották, amelyeket a talajszint fölötti hatodik szint magasságától, a felhők közé nyúló tetőkig, függőhidak kötöttek össze. Akadtak közöttük nyitott, sétálásra alkalmas hidak, valamint személyszállításra és teherforgalomra kialakítottak is. Az egyik ilyen sétányon kialakított teraszon állt Formi, és miközben letekintett a házak között elterülő dzsungelre, elismeréssel adózott a településszerkezet tervezőinek. A toronyházak falainak beugróiban látható, a lenti látványt idéző növényzet is elnyerte a tetszését. Hogy ezek jelenléte tudatos telepítés eredménye volt, vagy spontán folyamaté, azt a külső szemlélő nem tudhatta megállapítani, bár feltehetően ezek kombinációjának volt tudható a látvány. Az épületek hőszabályzó rendszeréből származó kondenzvíz táplálta ezeket a foltokat, amelyek még a fémszerkezetes épületeknek is organikus jelleget kölcsönöztek. Formi nagyot lélegzett az oxigéndús levegőből, majd visszaintett egy kisfiúnak, aki egy közeli, felemelkedő léghajóból integetett felé lelkesen. Miután megszűnt köztük a szemkontaktus, Formi folytatta útját a Lazzerer Központi Egyetemét magában foglaló szint-együttes felé. Digitális kalauza útmutatását követve hamarosan olyan fiatalok csoportjába került, akik ugyanoda készültek, mint ő. Az általa konzervatívnak ítélt ruházatát leszámítva megjelenése nem tűnt ki a sétálók közül. Felsliccelt miniszoknyája többek elismerő pillantását is kivívta, amit büszke mosollyal nyugtázott, ám valójában nagyon idegennek érezte magát közöttük. Egy ideje úgy tűnt számára, hogy a való világ csupán mulandó attrakció, amelynek ő csak szemlélője. Tudta, hogy nem benne van a hiba. Mindazok, akik az ő útját járták, hasonlóképpen éreztek. Elcsípve a fiatalok beszélgetését felismerte, ők ugyanarra a programra készülnek, mint ahová őt rendelték. A feladatát nem tartotta inspirálónak, sőt ha eszébe jutott az azzal kapcsolatban említett kifejezés, a „szubjektív véleményalkotás”, kifejezetten dühbe gurította. Most azonban ez nem látszott rajta – sőt, már dolgozott is, hiszen a fiatalok csevegése segítette kémkedését.

– Totál hülyeség az egész! – jelentette ki egy srác a tájékozottak felsőbbrendű meggyőződésével hangjában.

– Akkor minek jössz? – kérdezte egy másik.

– Szerinted? – pillantott látványosan a belé karoló lányba, aki elcsípve a félreérthető gesztust a vállába bokszolt.

– Wilder egy próféta! – jelentette ki dacosan, ellentmondva partnerének.

– Aha! Feltéve, hogy a próféta és a kamugép ugyanazt jelenti – vigyorgott a partnere.

– Egyébként tényleg infantilizmus az egész előadás – szólt közbe egy másik fiatal.

– Na, és most jön az, hogy a hárommellű lányok miatt jössz! – szólt egy másik lány, miközben ajkát biggyesztette.

– Ez is az infantilizmus része! – vigyorgott az előző az éretlenek mindentudó önelégültségével.

Az amfiteátrum jellegű előadóteremben, a halk morajlástól eltekintve, csend uralkodott. Mindenki némán foglalta el a helyét, csendben várva az előadót, aki pontosan a meghatározott időpontban belépett a terembe. A helyiség homályba borult, egyetlen fénypászma világította meg a pódiumot, rajta a közönség felé integető előadóval. A lendületes léptekkel érkező, fiatalos küllemű férfi világos színű öltönyt viselt. Zakóját laza mozdulattal egy mellette álló szék támlájára dobta, így láthatóvá vált a testére feszülő teniszpóló, amely sejtette kidolgozott izomzatát. Magabiztosan hátrasimította kissé punk beütésű frizuráját, majd kezének ujjvégeit egymáshoz érintve, kissé meghajolva, a nézők felé fordult.

– Pojáca – szisszent fel valaki Formi közelében, és – bár ő nem mondta ki – ugyanezt gondolta a látvány hatására.

– Hölgyeim és Uraim! Jó estét kívánok mindenkinek! – vágott bele lendületesen gesztikulálva az előadó. – Mint talán tudják, a nevem Alain Wilder. Az előadásom címe: A világ, ahol élünk.

Szavait udvarias taps követte, mire Wilder fejet hajtott a köszönet jeleként.

– Jól hallanak? – tette fel a korábbi előadásait ismerők számára már ismerős kérdést a szélesen vigyorgó előadó, majd folytatta a védjegyeként is elkönyvelt kérdéssel: – Hátul is?

A derültség elülte után még mindig nem vágott bele a mondandójába. Egy előtte lévő eszközre pillantott, majd újra a közönségre nézett.

– Úgy látom, hiába hangzott el a kérésem. Ismét van pár ilyen-olyan, aktív állapotú adattovábbító a teremben. Kérem, ezek tulajdonosait, kapcsolják ki a készülékeket! – Miközben a terem elszórt pontjairól motoszkálás hallatszott, folytatta: – Köszönöm, köszönöm… na, még azt a párat, ha kérhetem… Ez az! Nagyon hálás vagyok. Magyarázatként hadd mondjam el: nem különcködésből kérem ezt. A jelen előadás folyamatosan felkerül a hálózatra, kiváló hang- és képminőségben. Bárki számára hozzáférhető, én viszont ebből tudom finanszírozni az előadásaimat, ennek köszönhetően jutottam el ide, a Lazzerer Központi Egyetemre is. Úgy látom – pillantott maga elé ismét –, a jelenlévők közel száz százaléka hallgatói státuszú, illetve van pár vendég a sorokban.

Törzsből előre hajolva, fanyar mosollyal az arcán, hozzátette:

– Egyetlen oktató sincs önök között.

Szavait diszkrét nevetés követte.

– Ez persze nem gond, hiszen az előadásom jórészt szubjektív alapokon nyugszik. El tudom fogadni, hogy a tények két lábbal a józanság talaján álló kultiválói erre nem mutatnak érdeklődést. És… – akadt el, láthatóan kissé megütközve –, és tartózkodik a teremben két illető, akivel szívesen találkoznék az előadás végeztével.

Szavait ismét derültség követte, ő pedig féloldalas mosollyal hozzátette:

– Ne higgyenek a pletykáknak: nem hárommellű lányokra gondolok. Remélem az érintettek értelmezik, illetve elfogadják a meghívásomat. De ahogy az egyszeri ítélet-végrehajtó is mondta: vágjunk bele! A világ ahol élünk.

Kissé hatásvadász szünetet tartott, majd szélesen gesztikulálva folytatta:

– Mindenki ismeri annak a folyamatát, hogyan alakult ki a Galaktikus Birodalom, a monarchia melynek, vezetője a császár. Klasszikus értelemben a miénk olyan államforma, ahol a vezető egyedül irányítja az országot, és rendszerint minden fontosabb tisztséget is ő tölt be. A történelem során a császárság intézménye leginkább a katonai diktatúráéval csengett össze és hiába is tagadnánk: ez bizonyos értelemben most sincs másként, hiszen a császár minden katonai egység legfőbb parancsnoka. Többen nevezik ezt felvilágosult abszolutizmusnak, de bárhogy is nevezzük, a jelenlegi államforma – szerencsénkre – gazdasági és politikai értelemben nem egy kézben összpontosul. Nyíltan legalábbis nem. Érdemes lenne kicsit feleleveníteni a nem is olyan távoli múltat. 2491. augusztus 30-án mutatták be II. Hawkingot, majd nem sokkal később meg is koronázták. Mindennek az előzménye, hogy az „apját” – gesztikulált élénken ujjaival – baleset érte. Az életben maradását egy a Hölle nevű bolygón honos faj tagjainak, a tayffáknak, köszönhette. Érdekes módon ez a faj korábban nem szerepelt az intelligens fajok jegyzékében, de nemes tettük után már igen. Ráadásul PROCUL DUBIO-megjegyzéssel, valamint császári szignóval. A tayffák hovatartozása ezek után nem lehetett kérdéses, viszont a fajról azóta sem lehet tudni semmit. Találkozott önök közül bárki esetleg tayffával? Netán van ilyen köztünk a teremben?

A termen végigfutó mormogáson kívül más reakció nem érkezett.

– Volt ilyen sejtésem – bólintott Wilder, miután körbetekintett. – Hadd mutassak valamit.

Megnyomott egy gombot, mire a háta mögötti transzparensen megjelent egy háromdimenziós kép.

– Emlékeztet ez valakit valamire? – kérdezte az előadó kaján mosollyal, majd rámutatott egy jelentkezőre.

– Ez egy ördög? – kérdezett vissza egy csodálkozó arcú fiatal, akinek arca néhány másodpercre megjelent a kivetítőn.

– Helyes meglátás – bólintott Wilder. – Egy ördög, vagy maga az ördög – világnézet kérdése. Mindenesetre tény, hogy egy olyan alak, amelynek képe az emberiség jegyzett történelmének a hajnaláig nyúlik vissza. Persze minden lehet véletlen, de még az sem kizárt, hogy egy tayffa valahogy több évezreddel ezelőtt ellátogatott a Földre, és így bekerült az ábrázolásokba, mint több más, mára már tisztázott hátterű, egykor rejtély övezte figura. Bár ennek ellentmond, hogy egy viszonylag fiatal fajról beszélünk, amelynek első tagjai, legalábbis az eredetmítoszuk szerint a Hölle bolygó lávájából másztak elő. A mítosznál többre nem hagyatkozhatunk, mivel írott történelmük nincs.

Miután elült a kijelentését követő derültség, és ivott egy kortyot, folytatta az előadást.

– Azért az eredet mítoszokat kezeljük a helyükön! Ők legalább tudják, hiszik honnan jöttek. Nem kis dolog ez sem. A kérdés talán inkább az: hová tűntek a tayffák az eltelt időben, nagyjából II. Hawking trónra kerülése óta?

A hatásvadász csend Formiban felvetette a kérdést: nem kellene-e ezen a ponton valami radikális módon lezárni az előadást? Wilder pedig folytatta:

– Szóval kérdés: hová lettek? Gyakorlatilag – miután megmentették Hawking császárt – a hivatalos értesülések szerint befejezték a mobil űrállomásuk építését és elindultak azzal új hazát keresni. Ennek az a hivatalos oka, hogy a Höllén uralkodó körülmények már nem optimálisak számukra. Jártam a környéken, utánanéztem ennek és bevallom, kérdések merültek fel bennem. Talán nem csak nekem vannak kétségeim az indoklással kapcsolatban, hiszen a bolygót most is láva borítja. Igaz, hogy az égitest a mérések szerint távolodik a rendszer napjától, de nem olyan mértékben, hogy az indokolná a távozásuk sietségét. A tayffákról pedig azóta nem tud senki… Hová az ördögbe tűnhettek?

Miután elhalt a nevetés, ismét belevágott.

– Kanyarodjunk vissza császárunkhoz. – A kijelzőn megváltozott a kép, és feltűnt rajta a mindenki számára ismerős, bölcsességet sugárzó arc.

– II. Hawking felbukkanása mindenkit meglepett, ugyanis senki sem tudta, hogy a szintén mitikus Hawking császárnak egyáltalán rendelkezik leszármazottal. De legyen így, ne vitassuk a hivatalos álláspontot, miszerint biztonsági okokból tartották titokban az uralkodó gyermekét. Hozzáteszem II. Hawking családi ügyeitől sem hangos a média. Biztonság ide vagy oda, nem vádolhatjuk a dinasztiát népszerűség hajhászásával.

A közönség ezúttal sem hagyta reakció nélkül a komikus kicsengésű megjegyzést.

– Jelenleg harmincnyolc éve foglalja el a trónt, s bár voltak megkérdőjelezhető döntései, vitathatatlan tény, hogy összességében pozitív fordulatot hozott a Birodalom életébe. Azon kívül, hogy a korábbi öt szektort ötvenné alakította át, nem tudnék mást felhozni ellene. A szektorok átszervezésének hivatalos oka a hatékonyabb önrendelkezési rendszer kiépítése volt. Ezt akár el is fogadhatjuk magyarázatként, bár a rossz nyelvek szerint ezzel a húzással elejét vette azoknak a hatalmi játszmáknak, amelyek annak idején a Sector-lázadáshoz vezettek. És ismerjük a mondást: oszd meg és uralkodj.

A morajlás elültével mosolyogva folytatta.

– Mielőtt még fejemet vennék a hatalom ilyen pellengérre állítása miatt …

Formi ujjai reflexszerűen ökölbe szorultak, de gyorsan megnyugtatta magát.

– …a császári adminisztráció intézkedéseiről csak pozitívumokat tudok felsorolni. Mivel a szektorokon belüli irányítás az érintett régiók belügyének számít, ezt a rendszert akár demokratikus jellegűnek is minősíthetnénk, hiszen a császárt képviselő helyi erők elsősorban a törvényes normák betartására ügyelnek. A legfőbb értéknek személy szerint azt tartom, hogy az utóbbi közel negyven évben békés időszakban élünk… Úgy látom, valakinek kérdése van.

Miután Wilder intett, a jelentkező képe megjelent a kivetítőn.

– Biztos Ön ebben? Mi a véleménye a Quadrit–Arian konfliktusról?

– Számítottam egy hasonló kérdésre. A konfliktus nem háború, ugyanakkor a hasonló helyzetek könnyen háborúvá eszkalálódhatnak, de eddig a hatalom ezt minden esetben sikeresen megakadályozta. Ezt többnyire diplomáciai úton tette, egyes esetekben pedig gazdasági nyomás gyakorlásával. Az említett eset különlegesnek mondható abból a szempontból, hogy itt konkrét katonai erő bevonására került sor. Sokan próbálták meglovagolni ilyen-olyan céllal azt a tényt, hogy a saját katonáinkat vezényelték a Birodalom polgárai ellen, de az akkori döntést helyesnek kell minősítenünk. Magam legalábbis ezt teszem. A béke fenntartása szempontjából mindenképpen az volt, ráadásul emberéletben sem keletkezett veszteség. Az eltelt időszakot békésnek vélem és amennyiben vannak a teremben, akiknek ismerősei, szerettei életüket vesztették a hasonló jellegű helyzetekben ne gondolják, hogy leértékelem az áldozatokat. Erről szó sincs. Ellenben egy ekkora lépték esetén érdemes nyersen, számokról beszélni. Márpedig ezek azt mutatják, hogy bár hasonló jellegű esetekben II. Hawking regnálása óta az áldozatok száma százezres nagyságrendű, ugyanez korábban milliós volt. Még akkor is, ha a Sector lázadás idejét figyelmen kívül hagyjuk. Megfigyelésem szerint ennek az oka, részben, a korábban említett önrendelkezési rendszer lehet. Részben pedig a hatékony reagálás a hasonló helyzetekre. Visszatérő motívuma a tipikus eseteknek: a császári erők felvonulnak a problémás területeken, kiadják a tűzszüneti parancsot, az ennek nem engedelmeskedőket rövid úton leállítják, majd az eset viszonylag pártatlan kivizsgálását követően hathatós intézkedéseket hoznak. Belátom ez eléggé egyszerű rendszer. Kicsit olyan ez, mint amikor az apa szétcsap a rendetlenkedő gyerekek között, aztán az egyiknek megsimogatja a buksiját. Viszont a tények azt mutatják, ez a rendszer működik.

Újabb jelentkező akadt a nézők soraiban, és a kijelzőn feltűnt egy vékonydongájú fiú képe.

– Ön a békét egyfajta abszolút értéknek állítja be, miközben a fejlődésnek az egyik generálója a konfliktus. A fejlődésnek pedig egyetlen iránya van: az előre.

– Kiváló idézet. Honnan is származik… de ez most nem fontos. Technikai értelemben a háborúk valóban kényszerítő erőként segítették annak fejlődését. Sőt! Ha a sajnálatos tények sorozata miatt az emberiség nem rendelkezett volna a kritikus időkben megfelelő lehetőségekkel, az első intergalaktikus konfliktusban csak a győztesek jóindulatán állt vagy bukott volna a fennmaradásunk. Mindettől függetlenül a háború egyenlő az erőszakkal, az erőszakot pedig jónak nevezni még akkor is bűnnek tartom, ha nagy léptékben nézve hasznos hozadéka van. Az egyéni sorsokról nem is téve említést. Tessék! – intett egy jelentkező felé.

– Az emberiség elvont fogalom. Helyénvaló ezt mérceként értelmezni? – jött az újabb kérdés.

– Az emberiség valóban elvont fogalom, de úgy gondolom, hogy a jelen helyzetben állunk a legközelebb ahhoz, hogy ilyesmiről valóban beszélhessünk. Véleményem szerint ez összefügg a szabadsággal.

– Szabadok vagyunk a véleménye szerint?

– Erről egy idézet jut eszembe! – jelentette ki Wilder, majd némi mélázás után folytatta: – Nem szívesen idézgetek. Sosem értettem, miért tartják magukat menőnek azok, akik mások gondolatait ismételgetik, de íme: „A szabadság nem az, amikor bárki bármit megtehet, hanem az az állapot, amelyben senki sem kényszerít olyasmi megtételére, amit nem akarsz megtenni.” Idézet vége. A szabadság bizonyos jele az is, hogy én itt jártathatom a számat.

– Már miért is lenne? – kérdezte egy fiatal férfi. – Öntől még csak a Birodalmat éltető szöveget hallottunk.

– Mert még nem mondtam el, mi a problémám – vágott vissza Wilder –, ami talán nem is probléma.

Ismét elhallgatott, a hallgatóságra pillantott, tett néhány lépést oldalra, majd folytatta:

– Említettem az egyes szektorok demokratikus jellegű viszonyait. De kik állnak felettük valójában? Meglátásom szerint a Birodalom felső szintű vezetőiből hiányzik a legalapvetőbb emberi tulajdonság: az önzés. Az összes megelőző korban, illetve helyi vonatkozásban ma is, megfigyelhető ez a sajátosság. Nyilván ennek evolúciós okai vannak. Ha mást nem is tudok érvként felhozni mellette, azt mindenképpen, hogy mindenki magának és utódainak akar nagyobb szeletet a közös tortából. Ismerik a mondást? Minden szentnek maga felé hajlik a keze. Nem én találtam ki. Ha a hasonló jellegű kijelentéseket történelminek minősítjük – és miért is ne tennénk? –, akkor jogosan csodálkozhatunk napjaink folyamata fölött. Még I. Hawking császár is jelentős, nyilvántartott magánvagyonnal rendelkezett és akkor még nem beszéltünk a holdudvarában tartózkodókról. II. Hawking, bár elviekben mindennek az ura, nem birtokosa semminek. Amennyire tudni lehet, az apparátusában ténykedők – akiket a császár személyesen jelöl ki posztjukra – hozzá hasonlóan nem kapnak díjazást: sem nyilvános jövedelmük, sem birtoktárgyuk nincs. Nyilván nem nélkülöznek, de ha mindez igaz felmerül a kérdés: hogyan léptek túl egy, az emberiséggel egyidős beidegződésen? A korábbi rendszerekben tudni lehetett a családi viszonyokról is. Félreértés ne essék: nem hiányolom az egykori playboy réteget, amelynek legfeljebb a luxus termékek fogyasztásában láthattuk befolyásoló szerepét, esetleg valóság-show bálványokként. De ők egy olyan tényezőt képviseltek, amelyet a nép szükséges rosszként elfogadott. Sőt! Jelenleg semmiféle konkrét információnk nincs vezetőink mivoltáról vagy kilétéről. Mintha láthatatlanok lennének. Jeles alkalmakkor a Császárt a testőrsége kíséri, de még róluk sincs információnk.

Közben a háttérben kivetítve feltűnt egy alak. Nem lehetett megállapítani sem a nemét, sem a korát – tulajdonképpen még a faját sem. A humanoid felépítésű lény teljes testet borító páncélzatot viselt, fején az annak körvonalát követő, zárt, a Föld ókori szobrait idéző stílusú sisakkal. A sisakon – az orr elé nyúló szakaszt kivéve – T alakú nyitott rész futott végig; ennek felső, szemkörnyéki részén vöröses fény jelezte a látást segítő érzékelők helyét. A sisak az arc két oldalán lefelé csúcsosodott; néhány kitüremkedés a kommunikációs, illetve vélhetően a légzést biztosító eszközök helyére utalt. Az alak vállán köpeny lógott, amelyet a bal vállról induló, a jobb kar alatt eltűnő, tagolt fémszíj tartott a helyén. Jobb kezével sárgás színű fémből készült, hieroglifa jellegű motívumokkal borított nyelű, szúrófegyvert szorított, amely hosszában meghaladta a hordozója magasságát. A páncélzat ezüstös fémből készült, csak az egyes elemek illesztéseinél látszott sötétebb anyag, amely feltehetően kevlár alapú okosszövet volt – akárcsak a köpeny. A legtöbb jelenlévővel ellentétben Formi tisztában volt azzal, hogy a lengedező ruhadarab, nem az időjárás elleni védekezést szolgálta, és nem is a hovatartozást szimbolizálta. A fémes színű, hímzésszerű motívum a köpeny szélein valójában bonyolult érzékelőket rejt magában, és önálló cselekvésre is képes. Felismerve a vészhelyzetet gazdája utasításai szerint cselekszik, ha pedig az úgy dönt, vagy kiesik a kommunikációs láncból, beburkolja a védendő személyt, ezzel a legtöbb hordozható fegyver ellen hathatós védelmet biztosítva. Az sem volt titok a vörös ajkaival kissé vérszomjasan mosolygó nő előtt, hogy az arany dárda sem egyszerű szúrófegyver, bár tényszerű tapasztalata nem volt ezzel kapcsolatban. És ezt egyáltalán nem bánta.

– Szóval itt látható egyikük – folytatta Wilder, miután időt hagyott a kép megszemlélésére. – Csak feltételezni tudom, hogy jól végzik a feladatukat, mert ezeket a testőröket sem kíséri nagy felhajtás. Ha a jelenlévők közül valaki úgy gondolná, hogy szívesen csatlakozna ezekhez az elit fickókhoz, nagy csalódás érné. Császárunk apja idején még tudni lehetett, kik is ezek a derék katonák, illetve hogyan váltak azzá, akik voltak. Az útjuk nem volt könnyű, és nem kellett csúcsnyomozónak lenni annak, aki ki akarta deríteni, mi vezet ahhoz a dicsőséghez, hogy valaki személyesen védhesse a Császárt. Kiképzés a hadseregben, jártasság informatikában és harcművészetekben, néhány év harci körülmények között. Igaz, a folyamat meglehetősen hosszadalmas volt, mert annak, aki erre az útra lépett, húsz évet kellett feláldoznia az életéből a célja érdekében. Jelenleg nem ilyen világot élünk. Tudják, hogyan lehet valaki a császár védelmezője?

Hatásvadász szünetet tartott, miközben karba font kézzel tett néhány lépést a pódiumon.

– Megmondom – állt meg. – Sehogy! Ha a gyermekük egyszer azzal áll Önök elé: „Apa, én a császárt szeretném védeni”, mondják azt neki: „Inkább lottózz, kicsim, ott több az esélyed.”

Diszkrét nevetés hullámzott végig a hallgatóság sorain.

– Nem viccelek – jelentette ki Wilder, teátrális mozdulattal felemelve a jobb mutatóujját. – Utánanéztem: a fegyvernemek között van ugyan átjárás, de a testőrség felé sehonnan. Természetesen azt sem lehet tudni, itt meddig tart a szolgálat, illetve sehol sem bukkant fel egyetlen egykori testőr sem azok közül, akik valaha II. Hawkingot védelmezték. Korábban ez nem volt példa nélküli. Hozzá kell tennem – nem lebecsülve a testőrséget –, ha róluk, a vezetés legalacsonyabb szintjéről sem tudunk semmit, mit remélhetünk a felsőbb szintektől? Van tehát egy az uralkodót segítő gárdánk, amely vezetői szinten felülmúl minden korábbit – mégis semmit sem tudunk róluk. Nincsenek olyan gyarlóságaik, amelyeket emberinek nevezhetnénk.

Kijelentését csönd fogadta, majd szólásra jelentkezett valaki:

– Vagyis az a gondja a vezetőinkkel, hogy önzetlenek? Túlságosan… jók?

A kérdést derültség fogadta, amelyből egy mosoly erejéig Wilder is kivette a részét, majd az asztalra csapott és kijelentette:

– Kissé leegyszerűsíti a kérdést, de igen. Véleményem szerint a jelenlegi helyzet azt sugallja, mintha a Birodalmat egy infantilis és gépies logikával működő, önmagukkal és leszármazottaikkal nem törődő szervezet uralná – amelynek még az idő sem jelent akadályt.

Formi gondolatait baljós ötletek kezdték uralni – amelyek valahogy mindig egy fekete színű kard körül forogtak.

– És ez az utóbbi tényező hogyan került a képbe? – kérdezte egy fiú, akinek a képe szintén láthatóvá vált a transzparensen, két mellette helyet foglaló fiatallal együtt.

– Megfigyelésem szerint a mai zökkenőmentes ügyvitel egyik titka, hogy sok problémát már a realizálódásuk előtt megoldanak. A II. Hawking nevével jelzett korszak kezdetén ennek voltak radikális megnyilvánulásai, manapság viszont már adminisztratív eszközökkel állítják félre azokat, akiket a rend biztonsági kockázatnak vagy akár ellenségesnek ítél.

– Mit nevez radikális megoldásnak? – kérdezte az előző fiatal férfi.

– Ha valaki a fejét veszti, az szerintem elég radikális.

A kijelentést zúgás követte, amit Wilder széles gesztusokkal próbált csillapítani. Közben Formiban egy nehezen megfogalmazható felismerés kezdett körvonalazódni, elterelve figyelmét a fekete kard visszatérő emlékéről.

– Nézzék el nekem, ha konkrét példát nem hozok fel – folytatta az előadó. – Hozzá kell tennem: az így vagy úgy félreállított személyek bűnössége minden általam ismert esetben bebizonyosodott.

A közönség felmorajlott, de Formi gondolatai máshol jártak. Időbe telt, mire magában helyre tette a benyomásait, de ekkor lesújtott rá a felismerés: bár korábban a kivetítő mindig az aktuális kérdezőre fókuszált, az egyik mellette ülő személy ismerős volt számára. Sőt több annál! A kép jobb oldalán a húsz éve eltűnt fia képe tűnt fel. Ahogy újra és újra felidézte a látványt, egyre biztosabb lett benne, hogy valóban Logát látta. Miközben azon gondolkodott, hogyan találhatná meg a fiút a tömegben, már nem is hallotta az előadás folytatását, amelyben Wilder gazdasági tényekkel próbálta alátámasztani a teóriáját. Amikor az utolsó kérdések is felhangzottak Formi elsőként pattant fel, elindult a kijárat felé, bízva benne, hogy így találkozhat vele. Az utolsó, amit hallott az előadásból így hangzott:

– Ne feledjék: a korábban említett, bizonyos tulajdonságokkal rendelkező két illetőt továbbra is várom!

Kijelentését derültség fogadta, majd – néhány kivételtől eltekintve – az előadás hallgatósága a kijáratok felé tódult. Több lehetőség is nyílt az épület elhagyására, így a sikere korántsem volt garantált, de Formi bízott a szerencséjében. Optimizmusa beigazolódott – igaz, ebben az is segítette, hogy a fia társaságában időző fiatal nő csíkos pulóvere kilógott a tömegből. Formi a páros nyomába eredt, bár hamar rájött, hogy a „páros” megnevezés nem teljesen állja meg a helyét. Loga zsebre vágott kézzel lézengett a lány mellett, lehajolva az ő magasságához: néha közeledett hozzá, máskor távolodott tőle bizonytalanságot sugárzó, tétova léptekkel. Amikor a lány felé hajolt középen elválasztott félhosszú haja az arcába hullott, és fürtjeit mindig ugyanazokkal a suta mozdulatokkal simította a füle mögé. Ez a stílus és a jellegzetes mozdulatsor végképp meggyőzte Formit megfigyelése helyességéről. Sem előtte, sem utána nem ismert senkit, aki ilyen rosszul „futtatta” volna önmagát. Miután egy viszonylag néptelen szakaszra értek, a toronyházak között átívelő hidak egyikén Formi közelebb lépett, és a tőle telhető legnyájasabban üdvözölte gyermekét:

– Szia Csibefasírt!

1. Újra együtt.

Nem sokkal később Formi szállodai lakosztályában Loga végre kivette a kezeit a zsebeiből, az anyja mélységes megkönnyebbülésére. A mozdulatot a nyitás jelének tekintette fiától, aki a barátnőjétől vett búcsúját követően komor némaságba burkolózott. Csakhogy a Formi által biztatónak vélt gesztus nem a kapcsolatuk javulását jelezte. Inkább csak annak volt köszönhető, hogy különben le sem tudott volna ülni arra a kanapéra, amelyre hellyel kínálták.

– Iszol valamit, Loga? – kérdezte Formi, aki annak minden látszólagos kelletlenkedése ellenére is egyfajta sikernek élte meg a fiával való találkozást.

– Egy pohár víz jól esne – dörmögte a fiú. – És ha kérhetlek: Logen a nevem.

– Persze – szabadkozott az anya. – Ne haragudj, de az elmúlt harmincöt évben nem ez a név rögzült bennem.

Öntött mindkettőjüknek egy-egy pohár ásványvizet a szálloda logóját viselő poharakba, amelyeknek falára azonnal lecsapódott a hűs pára. Logen kortyolt egyet, majd a poháron lecsapódott páracseppeket kezdte törölgetni ujjával.

– Szóval, mi van veled? Hogy élsz mostanában? – kezdte Formi barátságosnak szánt hangon.

– Mióta érdekel téged az életem? – vágott vissza halkan, de érezhető éllel Logen, továbbra is poharára szegezve pillantását.

– Mindig is érdekelt, de mint sejted nehéz érdeklődni valaki iránt, aki elszökik az anyjától.

– Ja-ja… egyébként hogy találtál rám? – pillantott fel a fiú lemondó tekintettel.

– A szívem vezetett hozzád – próbált terelni Formi.

– Szóval véletlenül – nyögte a fiú lehangoltan, ismét a páracseppeket tanulmányozva.

– Elismerem, igazad van – bólintott az anya. – Próbáltalak megtalálni, persze lehet, hogy nem eléggé.

– A te kapcsolataiddal ez nehezen hihető – húzódott hátra karjait összefonva Logen.

– Ebbe ne vond be a kapcsolataimat – emelte fel hangját Formi.

– Ahogy te sem tetted – csapott a térdeire Logen. – De látod, jól vagyok. Boldogulok, megállok a lábamon.

– Látom, örülök neki, bár az még mindig nem tudom pontosan miért szöktél meg majdnem húsz évvel ezelőtt.

– Inkább hagyjuk – igyekezett Logen elkanyarodni a kérdéstől, arcán sértett kifejezéssel.

– Ne hagyjuk, itt az ideje, hogy megtudjam – ragaszkodott a témához az anya.

– Gondolom, arra még emlékszel, hogy nem konkrétan tőled szöktem el, hanem a gyermekmegőrzőből, ahová betettél!

– Attól még ez szökés volt! – tartott ki Formi az álláspontja mellett, felvont szemöldökkel viszonozva fia pillantását.

– Gyermekmegőrző?! – hajolt előre a fiú. – Ez mond neked valamit?

– Igen – bólintott az anyja. – Egy hely, ahol gyerekekre vigyáznak.

– Gyermekekre! – hördült fel Logen. – Én tizenöt éves voltam, majdnem tizenhat!

– Valahová tennem kellett téged, mindenhová nem vihettelek magammal – érvelt az anyja higgadtan.

– És pont egy dedóban találtál nekem helyet? – kérdezte Logen ingerülten. – Odaadtak egy mandalaszínezőt, hogy játsszak vele!

– Én csak jókat olvastam róluk. De ne félj, miután ellógtál, bepereltem őket!

– Na látod, ezért kezdtem azzal, hogy inkább hagyjuk ezt a témát.

Logen nagyot kortyolt a poharából. Aztán, látva anyja kérdő tekintetét, hátradőlt a kanapén, karjait feltette a támlára, majd sokat sejtető bólintás után belevágott:

– Hát jó… legfeljebb ez lesz az utolsó beszélgetésünk. Elmondom, mi volt az egyik ok, ami miatt úgy döntöttem. Emlékszel: együtt voltunk az egyik kiküldetéseden egy bolygón, ahol valami értelmetlen rendszerhiba miatt az összes naptár rosszul volt beállítva. Furcsa növények, furcsa állatok, neked pedig valamiért állandóan el kellett menned. Bár ezzel nem mondok semmi újat. Egy idő után azonban rájöttem hová tűnsz el váratlan időpontokban. Nem volt olyan jó érzés, amikor összesúgtak a hátam mögött.

– Ki és mit súgott? – kérdezte Formi, akinek ekkor már egyértelmű volt, hogy a Juráról van szó. Ott találkozott először Flettyvel, akivel azóta megkedvelték egymást. Már amennyire ez az ő helyzetükben barátságnak minősíthető egy kapcsolat. Azon a helyen, akkor még csak egy utasítást kellett átadnia, illetve ellenőriznie, ahogy az akkor még egyértelműen dollnak minősülő lény megakadályozza egy Formi számára idegen robot szétverését. Az esemény pontos okát azóta sem sikerült megtudnia, de lenyűgözte az a hatékonyság, ahogyan az elvileg intim pillanatokra tervezett, nő formájú kreatúra végrehajtotta a feladatát. Az emlékek felidézése ezúttal felvetette benne a kérdést: vajon akkor és ott tényleg eleget foglalkozott-e a fiával.

– Mit sugdolóztak? – mosolyodott el Logen fanyarul. – Hát ilyesmit: neked is megvolt? Mit gondolsz, hogy éreztem magam, amikor röhögtek a hátam mögött?

– Sajnálom! – csattant fel Formi. – Arról nem tehetek, ha egyesek szeretik jártatni a szájukat. Ott kellett várnunk egy hónapig, és igen – volt, amikor elengedtem magam. Úgy emlékszem te sem unatkoztál egyébként.

– Csak barátkoztunk Camival! – hördült fel Logen. – Mit képzelsz? Csak tizenöt éves voltam! Legalább valaki törődött velem, ha már te annyira elfoglalt voltál. Gondolom megmentetted az emberiséget, vagy valami más baromi fontos akcióban vehettél részt.

– Javaslom, engedjük el ezt. Biztosan nem voltam a tökéletes szülő mintapéldánya, ha majd egyszer jobbat produkálsz nálam, akkor lesz jogod minősíteni engem! – Formi hallgatott pár pillanatig majd folytatta: – De ne vitatkozzunk. Tényleg érdekel, mi van veled, és talán már te is túl vagy azon a koron, hogy dacból pálcát törj felettem… remélem.

– Amíg élünk, remélünk – morogta Logen, változatlanul sértetten. – Viszont nekem mennem kell, holnap munkanap. Valakinek dolgoznia is kell.

– Azt sem tudom, van-e családod. Vár valaki otthon? – érdeklődött a nő.

– Nincs senkim, és ha így alakul, akkor nem is lesz – morgott a fiú.

– Remélem nem miattam ment tönkre a randid?

– Hát… a mai valaki miatt tényleg tönkrement – mondta Logen szemrehányóan.

– Most ismerkedtetek össze Sweeneyvel? – érdeklődött Formi.

– Nem! Már egy éve próbálkozom – jelentette ki büszkén Logen, mire Formi döbbenten nézett rá.

– Egy éve? Nekem úgy tűnt, csak egymás mellett sodródtok. Nincs érintés, gesztus, ölelés, gyakorlatilag egymásra sem néztetek.

– Nem mindenki olyan színpadias! A mi kapcsolatunk más – szögezte le a fiú önérzetesen.