A gyémánt királynő

Old Money Roulette I.

Natalie Bennett

Natalie Bennett - A gyémánt királynő - Old Money Roulette I.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Queen Of Diamonds by Natalie Bennett

© 2018 by Natalie Bennett. All rights reserved.

Hungarian edition © Book Dreams Kiadó 2023

Hungarian translation © Fazakas Emese

A szöveget gondozta: Fazakas Emese

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861873

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható!

Minden jog fenntartva!

Prológus

Egy héttel korábban

Azt mondják, hogy a tested képes érzékelni a rossz rezgéseket. Ha a megérzésed azt súgja, hogy valami nem stimmel egy emberrel vagy helyzettel kapcsolatban, bízz benne.

A forró páratartalom ellenére a hideg futkosott a hátamon, és ez volt az első jel, hogy valami nincs rendben. Ahogy siettem a kopott zsindelyű, görbe falépcsőkkel borított bungaló felé, az aggodalmam fokozódott. Hajnali négy óra tíz perckor senkinek sem kellett volna ébren lennie, mégis úgy tűnt, hogy a házban minden lámpa ég. Az apró szőrszálak a tarkómon az égfelé meredtek, amint a figyelnek érzés végigsöpört rajtam. Néhány méterre a célomtól megálltam és körbenéztem.

Kissé megnyugodtam, amikor láttam, hogy az utca üres, kivéve a sarkon álló, bedeszkázott mini-marketben menedéket kereső kóbor macskákat. Egy apró nevetés hagyta el a számat. Tudtam, hogy a séta hazáig paranoiássá fog tenni - ez a környék mindig is azt váltotta ki belőlem. De a kocsim defektet kapott, és nem volt nálam pótkerék, így a gyaloglás volt az egyetlen lehetőségem.

Átlökve a rozsdás kaput, folytattam az utat, próbáltam kiszúrni bármit, ami szokatlan.

A bejárati ajtó egyetlen zárjába csúsztattam a kulcsomat, és rájöttem, hogy nincs bezárva, de valami be volt ékelődve mögé, ami megakadályozta, hogy kinyissam.

Miután kétszer kopogtam, és nem kaptam választ, úgy döntöttem, hogy megpróbálok a hátsó ajtón keresztül bejutni, amely a konyhába vezetett.

Tárva-nyitva volt.

Libabőr futott végig a karomon, és a gyomromban rettegés éledt. Lenyeltem a gombócot a torkomban, és szemügyre vettem az ajtókeret szilánkokra töredezett faanyagát. Belülről nem hallatszott ki semmi.

Csend volt; túlságosan is csend.

Óvatosan közeledtem, közben előkotortam a mobiltelefonomat a válltáskámból. Minden kétséget kizáróan tudtam, hogy valami nincs rendben, de azt is, hogy jobb, ha nem hívom a rendőrséget.

Már fiatal koromtól kezdve belém sulykolták: soha ne vond be a helyi rendőrséget, ha rosszul alakulnak a dolgok.

Megálltam a konyhaajtóban, és szemügyre vettem a romos állapotot. A hűtőszekrény el volt húzva a helyéről, a tartalma szétszórva a padlón, amihez a legtöbb edény darabokban társult, a szekrények pedig üresen álltak.

Két perc sem kellett ahhoz, hogy végigsétáljak az egész házon, és elérjek a folyosón keresztül a nagynéném hálószobájáig. A nappaliban az összes bútor fel volt borítva. A kanapé párnáit kegyetlenül kibelezték, a tévéképernyőt pedig betörték.

A kanapé kerete volt a bűnös, ami elzárta a bejutásomat a házba.

A törött akváriumból származó nyirkos víz átitatta a berber[1] szőnyeget, és áthatotta a levegőt. Az apró aranyhalak élettelenül hevertek, alhasuk tejfehérre színeződött. A nagynéném hálószobájának ajtaja részben nyitva volt, nem haboztam, hogy teljesen kitárjam, felkészülve a legrosszabbra.

A szobában erős izzadság-, szex- és cigarettaszag terjengett. A fejtámlán szétfröccsenő vértől a gyomrom felfordult. A tarkóján lévő golyó ütötte lyukak miatt a szívem majd’ kiugrott a helyéről. A fodros bugyija darabokban volt, alig lógott a testén.

Fehérneműje a bokája köré került, és sötét véraláfutások tarkították minden egyes centiméterét a szabadon hagyott húsának. Onnan, ahol én álltam, úgy tűnt, mintha az arca teljes bal oldalát szétverték volna. A hátam a falnak ütközött sietségemben, hogy kijussak a szobából. Megbotlottam, lenyeltem a torkomon felfelé nyomuló savas epét.

- Ez nem történhet meg. - Elfojtottam egy zokogást, és kétségbeesetten lapoztam a névjegyzékemet, amíg meg nem találtam annak a nevét, akiért buzgón imádkoztam, hogy soha ne kelljen felhívnom.

A második csörgésnél rájöttem, hogy fogalmam sincs, hol van a testvérem.

1.

Ajándék

A temetés nem a halottaknak szól, hanem az élőké. Miért érdekelné a halottat, hogy milyen színű a koporsója, vagy hányan jöttek el, hogy elbúcsúztassák? Nem érdekli őket, mert halottak. Őket nem érdekli semmi.

A temetések csupán társadalmi összejövetelek, ahogy a templom is az erkölcsi megítélés és elítélés helye. A körülöttem lévő emberek bizonyították a véleményemet.

Biztos voltam benne, hogy a három sorral hátrébb ülő nő - a szűk piros ruhás - azt hitte, hogy temető helyett éjszakai klubba megy. Az emberek suttogtak egymás között, miközben a tiszteletes beszélt. Néhányan még a telefonjukon is játszottak.

A legközelebbi barátaim - az egyetlen barátaim - a mögöttem lévő sorban ültek. Melody Belluci az olasz örökösnő, és a zseniális hacker/szoftverzseni Peyton Ross. Ők voltak az egyetlenek az egész temetőben, akik tudták, mi történik.

A tekintetemet egyenesen előre szegeztem a két egyforma, egymás mellett álló krémszínű koporsóra. Az egyikben egy pótolhatatlan, és a szívemnek kedves személy volt.

A másik egy fájdalmas illúzió, nem más, mint egy üres doboz, mert nem volt test, ami belekerülhetett volna.

A mellkasomban érzett fájdalom fizikailag és lelkileg is kikészített, de összeszedtem magam. Erősnek lenni volt az utolsó dolog, amit tenni akartam - ami az egyetlen lehetséges opciómmá vált, ha nem is magamért, de a családomért.

Bár kezdtem azon tűnődni, hogy mi értelme van.

A nyíltan mutatott, égbekiáltó tiszteletlenség keményen emlékeztetett arra, hogy a Rias család már nem az a hatalmi erőközpont volt, ami egykor. A szüleim maguk is undorodnának, ha még élnének, és ezt látnák.

Apám nem ezért dolgozta ki a belét. Nem ezért haltak meg anyámmal együtt.

Nem tartott sokáig, mire a megpróbáltatásnak vége lett. Azt mondanám, hogy legfeljebb húsz percig tartott, de nem lehettem benne teljesen biztos, mert elment az eszem a sok tennivaló miatt, amit még meg kellett csinálnom.

Nem voltak lelkes beszédek, nem feküdtek rózsák, és nem zokogtam kétségbeesésem utolsó percében, egyszerűen csak vége volt, és kész.

A nagynéném elfelejtődött, mielőtt az első földhalom a koporsó fedelére került volna. A halottak halottak maradtak tíz láb mélyen, és a világ tovább forgott, nem kímélve őket egy pillanatnyi vigasztalásuktól.

Ez elég bizonyíték volt arra, hogy az a kijelentés, hogy minden élet számít, nem volt igaz. Minden élet értelmetlen.

Leválasztottam egyik izzadt lábamat a másikról, és gyorsan felálltam, lesimítva fekete, aszimmetrikus ruhámat. Olyan meleg volt, hogy a melleim között gyűlt a verejték.

A nagybátyám Samuel mellettem állt, és lehajolt, hogy megkérdezze:

- Hogy bírod?

Utáltam ezt a kérdést. Tényleg elvárták az emberektől, hogy csak szépen, nyugodtan, vagy türelmesen válaszoljanak? Összeszorított mosollyal nyugtattam meg a kíváncsi tömeget, és halkan válaszoltam:

- Remekül.

Felvette a szarkazmust, és egy csipetnyi ingerültség volt az arcára festve. Nem érdekelt.

Molly talán nem volt a vér szerinti nagynéném, de attól még családtagnak számított. Állandóan összevesztünk, de nem érdemelte meg azt a kegyetlen halált, amivel megajándékozták. És a testvéremnek itt kellett volna lennie mellettem, ahelyett, hogy Isten tudja, hol van.

A kis Honda Civic-jét a városon kívül találták meg, totálkárosra törve, egy mély szakadék alján, elcsavarodott fémdarabként. Sehol nem volt nyoma.

Az egész helyzet miatt felforrt bennem a vér. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne sikítsak, amíg el nem ájulok. Ez megölte egy olyan részemet, amiről nem is tudtam, hogy elveszthetem. Mindenkire le akartam csapni, aki körülöttem volt. A húgom kedves és barátságos volt, ami sokkolta az embereket.

Én megkaptam anyám gonosz nyelvét, apám lobbanékony vérmérsékletét, de ezek mellett olyan édesnek tűntem, mint egy angyal. Viszont a látszat mindig csal.

Ezek az emberek arra késztettek, hogy pszichopata ámokfutásba kezdjek. Az a kibaszott titkos világ, amiben éltek, elvette tőlem azokat, akiket szerettem.

Egészen eddig a pontig abban a naiv hitben éltem, hogy a világnak még mindig van kedves része. Milyen mocskos módja ez annak, hogy az univerzum bebizonyítsa; tévedtem.

Addig harapdáltam az ajkam, amíg meg nem éreztem a vér ízét. A szemem égett, szinte fájt, de nem engedtem, hogy a könnyeim potyogjanak.

- Gyere, kedvesem, mindjárt vége. - Nagyanyám szelíd hangja szakított ki álmodozásomból. Kinyújtotta a karját, én pedig óvatosan megfogtam és hagytam, hogy visszavezessen a várakozó luxusautók flottája felé.

Ahogy távolodtunk, egy cseresznyefa alatt várakozó társaság férfi tagjára lettem figyelmes. Különösen kitűnt a többi közül. Örökké emlékezni fogok erre a napra, amikor a tekintetünk először találkozott. Egy teljes percig tartott a pillantásunk. Az a pillanat mindennek a kezdetét jelentette. Már akkor tudtam, hogy lángra fogja lobbantani a lelkemet, és a feje tetejére állítja az amúgy is ingatag világomat.

Az osztatlan figyelmét élveztem, ő pedig kíváncsivá tett. Tudom, a kíváncsiság ölni is tud, ahogy az elégedettség a nekromancia mestere.

A nagyanyám tévedett.

Ennek még nem volt majdnem vége.

Még el sem kezdődött.

2.

fejezet

Hálás voltam, hogy nem felejtettem el a napszemüvegemet. A Bulgari lencse eltakarta a szememet, és elrejtette a benne égő dühös lángokat. Azok, akik körbejártak és értelmetlen részvétet nyilvánítottak, semmit sem tudtak a jelenlegi lelkiállapotomról.

A nagybátyám és a nagyanyám közé szorulva, két barátnőmmel a közelemben, a semlegesség jól begyakorolt arcát öltöttem magamra.

- Őszinte részvétem a veszteségedért.

Nem, nem sajnálod, gondoltam minden alkalommal, amikor ugyanezeket a szavakat egy másik idegen ismételgette, és egy hamis mosollyal megajándékozott. A teremben lévő embereknek fogalmuk sem volt arról, hogy ki is volt a nagynéném, és kevesebb mint a felét érdekelte a testvérem.

Azért voltak itt, hogy megmutassák magukat, és hogy engem lássanak, mintha valami szörnyszülött lennék.

Láttam a kérdéseket mindenki szemében, és a teóriákat, amelyek a hirtelen érkezésemről és visszatérésemről szóltak az elit társaságukban kialakuló elméletekről.

Mindenki elvegyült, nevetett és beszélgetett, mintha nem is virrasztáson, hanem egy összejövetelen lennénk.

- Mindjárt jövök. - Finoman megérintettem a nagymamám karját, és egy apró mosollyal kimentettem magam. Ítélkező tekintetek követték minden mozdulatomat a szobában.

Pont úgy néz ki, mint ő.

Azt hittem, meghalt.

Mit gondolsz, hol lehetett?

A suttogó találgatásokról tudomást sem véve elindultam a hátsó folyosóról nyíló női mosdó felé. Belöktem az ajtót, és három fekete ruhás nőt láttam a mosdókagyló fölé hajolva.

A számat hitetlenkedve szorítottam össze. Nem tudtam megállni, hogy az undor hangja ne hagyja el a torkomat, amikor az egyik szőkeség egyenesen rám nézett, és elmosolyodott.

- Te tényleg ilyen szemét vagy? - A hangom visszhangzott a szűk térben. Biztos vagyok benne, hogy a nagyteremben lévők is hallották, de őszintén szólva, leszartam. Ezzel hivatalosan is elértem a mai napra vonatkozó leszarási kvótámat.

A szőke úgy nézett rám, mintha én csináltam volna valamit rosszul. Megráztam a fejemet, és azonnal kiléptem, mielőtt még teret adok a gondolatomnak, és az istenverte tükörbe csapom az arcát.

Az, hogy volt pofája pont itt csinálni ezt a baromságot, csak a hab volt a torta csúcsán egy szar napomon. Nem érdekelt, hogy be akart tépni. Ez az ő saját elcseszett joga. De megvan annak is a helye és az ideje. Ez nem volt egyik sem. Meg sem próbálta elrejteni az orrlyukán lévő port.

Hirtelen kétségbeesetten szükségem lett egy kis levegőre, ezért balra fordultam elhagyva a főtermet, és a terasz felé vettem az irányt. Tudtam, hogy visszafogottan kell viselkednem az érzelmeimmel. Nem mutathattam ki senkinek a gyengeségemet. Ha egyszer rájönnek, arra használnák fel, hogy tönkretegyenek. De kizárt, hogy rákényszerítsem magam, hogy viszonozzak egy mosolyt, és kedveskedjek egy csapat ribanccal, akik több mint valószínű, hogy segítettek a testvéremnek tönkretenni magát.

A forró nyári nap nem vesztegette az időt, hogy újra szembesítsen intenzív sugaraival. Szerencsére most enyhe szellő fújt, hogy ellensúlyozza a fülledt hőséget. Egy kőkorláthoz léptem, és sóhajtva támasztottam rá a felső testemet.

Néha úgy éreztem, mintha ez az egész csak egy álom lenne, egy testi rémálom, amiből nem tudok felébredni. Hogy lehetne ez a valóság? Nehéz volt elhinni, hogy már eltelt egy hét.

A halottkém a hivatalos családi tájékoztatáson elmondta, hogy a nagynénémet szexuálisan bántal-mazták, megverték, majd a halál beállta után kétszer fejbe lőtték. Nem a golyók ölték meg, hanem a bántalmazások brutalitása. Belső vérzés és agyvérzés miatt halt meg. Két különböző ondót találtak benne.

Folyton azt kérdeztem magamtól, hogy miféle aljas emberi lény képes ilyet tenni egy másik emberrel. Mivel érdemelhette ezt ki?

A válasz költői volt; senkinek sem szabadna átélnie azt, amit ő elszenvedett. Ilyen lassú, borzalmas módon meghalni, érezni minden cseppnyi fájdalmat, és tudni, hogy senki sem jön, hogy megmentsen.

És ami még rosszabb, biztos voltam abban, hogy könyörgött. A nagynéném könyörgött az életéért, és végül nem kapta meg a kegyelmet. Ez egy olyan nyomasztó érzés volt, ami a mellkasomba süllyedt, és széthasított. Molly az egyik legkedvesebb ember volt. Örömmel fogadott be engem és a testvéremet, Evát az otthonába, és a fizetség, amit ezért kapott, az élete elvesztése lett.

Apánk négy hónappal azután, hogy anyánkat megölték, elküldött minket védelem alá. Épp akkor töltöttük be a tizenkettedik életévünket. Átmenetinek kellett volna lennie, de két évvel később őt is meggyilkolták.

Biztosan nem lehet összefüggés az esetek között? Tizenegy év hosszú idő volt ahhoz, hogy nehezteljünk egymásra, ezért a zsigereimben tudtam, hogy a nagynéném valami olyan miatt halt meg, amit Eva tett. És mivel ő nem volt sehol, nem maradt más választásom, mint felhívni Samuel bácsikánkat.

Ő azonnal jött, mindent elintézett, és visszavitt Vice City szigetének legjövedelmezőbb területére, a Remmington Hill Estatesbe. Otthon, édes otthon.

Kiléptem a munkahelyemről, és kaptam egy aranyjegyet egyenesen a pokolba. Összeszorítottam az ajkam, lenéztem és figyeltem a színes koi pontyokat, ahogy a mesterséges tavacskájukban úszkáltak. Bárcsak nekem is olyan egyszerű lenne az élet, mint körbe-körbe úszkálni, és nem kellene mással törődnöm, mint a következő ételre várva a kövér arcommal tátongani.

- Elena. - Egy mély bariton szólalt meg közvetlenül mögöttem, és végigfutott a hideg a hátamon.

Felpattantam, megpördültem a vékony, magas sarkakon, majd oldalra léptem, hogy jól szemügyre vehessem a férfit. Kevesebb mint egy másodpercbe telt, mire felismertem az arcát.

Magasabb volt, mint ahogyan korábban gondoltam. A magassarkú cipőm a százhatvan centiméteres magasságomat százhatvannyolc körülire növelte, de ő még mindig jóval fölém magasodott. Nyakkendő nélküli teljesen fekete öltönyét, aranylóan világító bőrét és magas arccsontját szívtam magamba.

Férfias állkapocsvonalát gondosan nyírt borosta díszítette. Irigylésre méltón sűrű, koromfekete haját úgy formázta, hogy elegánsnak, mégis kecsesnek tűnt. Elhessegettem a vakító pillantást, és egy feltűnően merész, mogyoróbarna gyűrűvel körülvett, whisky-színű szempárba néztem. A legkülönlegesebb színárnyalat, amit valaha láttam.

Jóképű, gyönyörű, szexi. Ezek a szavak túlságosan egyszerűek és unalmasak voltak egy olyan férfi leírására, mint ő.

Elbűvölően egzotikus.

A nap a hőt megtörte tömör testén, egy sötét délibáb benyomását keltette. Olyan férfi, akiről ordított a pénz, és pontosan tudta, hogyan kell elkölteni.

Hosszantartó hallgatásomat látva ő kezdemény-ezett, hogy irányítsa a beszélgetést.

- Épp kifelé tartottam, és láttam, hogy itt állsz kint egyedül - magyarázta ugyanolyan halkan.

Figyeltem a szája mozgását, mintha az megadná a választ arra, hogyan lehetséges, hogy egy hang ilyen átkozottul simulékonyan szólaljon meg. Folyékony portugál akcentusa minden egyes szót körülívelt.

Rájöttem, mit csinálok, és visszakényszerítettem a tekintetemet az övére, úgy éreztem, mintha egyenesen átlátna a sötétített lencsémen.

Ha a körülmények mások lennének, és nem félnék attól, hogy elveszítem az önuralmamat, pontosan elmondtam volna neki, mit gondolok, és randira hívtam volna. Messze ő volt a legvonzóbb férfi, akit valaha láttam.

Erős ellenérzéseim voltak a gazdag, korrupt, öltönyös férfiakkal szemben. De nála kivételt tehettem volna.

Szörnyű ötlet volt. Egy olyan férfi, mint ő, ártana az általános jólétemnek. Mindig a legszebb dolgok a leghalálosabbak.

Egy kicsit hátrább húzódtam, és keresztbe tettem a karomat a mellkasom előtt.

- Látta, hogy itt állok, és úgy döntött, részvétet nyilvánít?

Tanulságos pillantást vetett rám, tetőtől talpig szemügyre véve minden egyes centimétert rajtam. Tolakodó tekintete ismét az arcomon állt meg.

Nagy erőfeszítésembe került, hogy ne mocorogjak kényelmetlenül a tekintetétől, amit abban láttam. Úgy nézett rám, mintha pontosan tudná, ki vagyok.

- Ó, biztos vagyok benne, hogy már rengeteg ilyet hallottál. Csupán meg akartam nézni közelebbről a csinos arcodat, és megbizonyosodni róla, hogy jól vagy. Nyilvánvaló okokból nem akartalak zavarni a szertartás alatt. - A telt ajkai mosolyra húzódtak, mély gödröcskék jelentek meg az arca közepén. Tudtam, hogy ezzel a mosollyal már sokszor megkapta, amit akart.

Fegyverként használta, és egy pillanatig sikerrel járt, mert keserédes kriptonit lett a sztoicizmusomnak.

A mellkasomhoz szorítottam az állam, és lassan megráztam a fejem. Lelkileg nem voltam felkészülve arra, hogy megbirkózzak vele. A karjaimat kibontva egy kedves mosolyt villantottam rá.

- Köszönöm, hogy érdeklődött. Most már vissza kellene mennem a házba.

Meg sem vártam a válaszát, elslisszoltam mellette, közben mélyeket lélegeztem. A kölnije illata körbeölelt, és az