A fordítás alapjául szolgáló mű: Scott Westerfeld: Goliath

Fordította: Kleinheincz Csilla

Szerkesztés: Uzseka Norbert

Borítógrafika: Vass Richárd

Illusztrációk: Keith Thompson

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Text copyright © 2011 by Scott Westerfeld

Illustrations Copyright © 2011 by Scott Westerfeld

Published by arrangement with Jill Grinberg Literary

Management LLC. All rights reserved.

First published by Simon Pulse,  an imprint of Simon & Schuster’s Children’s

Publishing Division

© Ciceró Könyvstúdió, 2014

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2014

Borítókép © Vass Richárd, 2014

A szerző fotóját Samantha Jones készítette

ISBN 978-963-539-897-3

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Till Katalain

Első fejezet

Szibéria – mondta Sándor. A szó hidegen és ridegen szökött ki száján, vészjóslóan, akár az alattuk elsuhanó táj.

– Holnapig nem érünk Szibéria fölé. – Dylan az asztalnál ült, még mindig a reggelijével vívott közelharcot. – És majdnem egy hétbe telik, mire átjutunk fölötte. Oroszország átkozottul nagy.

– És hideg – tette hozzá Newkirk. Sándor mellett állt a kadétok kantinjának ablakában, és két kézzel szorongatott egy bögre teát.

– Hideg – ismételte Bovril. A teremtmény kicsit szorosabban markolta Sándor vállát, és megborzongott.

Kora októberben még nem borította hó a talajt, de az égbolt jeges, felhőtlen kék volt. Az ablakot jégvirágok csipkézték a fagyos éjszaka után.

Még egy hétig repülünk tehát e fölött a pusztaság fölött, gondolta Sándor. Még messzebb Európától és a háborútól, az elrendelt sorsától. A Leviatán még mindig keletnek tartott, talán Japán császársága felé, bár senki nem volt hajlandó elárulni, jól sejtette-e meg úti céljukat. Noha Isztambulban a britek ügyét segítette, a léghajó tisztjei még mindig alig tekintették többnek Sándort és az embereit foglyoknál. Ő barkács herceg volt, amazok pedig darwinisták, és a két technológia közt dúló nagy háború napról napra terjedt.

– Ahogy északra fordulunk, sokkal hidegebb lesz – mondta Dylan teli szájjal. – Egyétek meg a krumplitokat! Az majd melegen tart.

Sándor megfordult.

– De már így is Tokiótól északra vagyunk. Miért kerülnénk?

– Tartjuk az irányt – mondta Dylan. – Mr. Rigby múlt héten megterveztetett velünk egy ortodromát, és az egészen Omszkig felvitt.

– Egy ortodromát?

– Navigátori trükk – magyarázta Newkirk. Az ablaküvegre lehelt, majd ujjával lefelé görbülő szájat rajzolt. – A Föld gömbölyű, de a papír lapos, igaz? Ezért egy egyenes útvonal görbének látszik, ha térképre rajzolja. Mindig északabbra kerül, mint gondolta volna.

– Kivéve az Egyenlítő alatt – tette hozzá Dylan. – Mert akkor épp ellenkezőleg.

Bovril kuncogott, mintha szórakoztatónak találná az ortodromákat. Sándor azonban egy kukkot sem értett belőle – bár nem is számított rá.

Őrjítő volt. Két hete segített forradalmat vezetni az oszmán szultán, egy ősi birodalom feje ellen. A forradalmárok örültek Sándor tanácsainak, pilótaszakértelmének és aranyának. Együtt győztek.

Itt, a Leviatán fedélzetén azonban csak holtsúly volt – hidrogénpazarlás, ahogy a legénység nevezte a haszontalan dolgokat. Hiába tölti a napjait Dylan és Newkirk oldalán, nem válik belőle kadét. Képtelen volt leolvasni egy szextánst, rendes csomót kötni, vagy megbecsülni a hajó magasságát.

Ami még rosszabb, már a hajtóműgondolákban sem volt rá szükség. A hónap folyamán, míg ő forradalmat tervelt ki Isztambulban, a darwinista mérnökök sokat tanultak a barkács gépezetekről. Hoffmant és Kloppot már nem szólították, hogy segítsenek a motorok körül, ezért tolmácsra sem volt szükség.

Amióta Sándor a Leviatánra tette a lábát, arról álmodozott, hogy egyszer valamiképp rajta szolgál majd. De minden, amit fel tudott volna ajánlani – lépegetővezetés, vívás, hat nyelv ismerete és a tény, hogy egy császár unokája –, értéktelennek tűnt egy léghajó fedélzetén. Hírhedten köpönyegforgató, fiatal hercegként kétségtelenül értékesebb volt, mint aeronautaként.

Mintha mindenki hidrogénpazarlót akart volna csinálni belőle.

Aztán Sándornak eszébe jutott apja egyik mondása: „A tudatlanságot csak a beismerése gyógyítja.”

Mély lélegzetet vett.

– Tudom, hogy a Föld gömbölyű, Mr. Newkirk. De még mindig nem értem ezt az ortodroma-dolgot.

– Ha lenne előtted egy földgömb, rögtön látnád – mondta Dylan, ellökve magától a tányért. – A navigátor szobájában van egy. Valamikor, amikor a tisztek nincsenek ott, beosonhatunk.

– Az remek lenne. – Sándor ismét az ablakhoz fordult, és összekulcsolta háta mögött a kezét.

– Nincs miért szégyenkeznie, Sándor herceg – mondta Newkirk. – Nekem még így is egy örökkévalóságig tart, mire egy rendes útvonalat megtervezek. Nem úgy, mint Mr. Sharp, aki már azelőtt mindent tudott a szextánsokról, hogy csatlakozott volna a légierőhöz.

– Nem mindenki olyan szerencsés, hogy aeronauta az apja – mondta Sándor.

– Apja? – Newkirk homlokát ráncolva fordult vissza az ablaktól. – Nem a nagybátyád volt, Sharp?

Bovril halk hangot hallatott, és apró karmait Sándor vállába vájta. Dylan nem szólt semmit. Ritkán beszélt az apjáról, aki a szeme láttára égett halálra. A baleset emléke még mindig kísértette Dylant, és a tűz volt az egyetlen, ami rettegéssel töltötte el.

Sándor átkozta magát, és azon gondolkodott, miért említette meg egyáltalán Dylan apját. Csak nem azért haragudott a fiúra, mert mindenben annyira jó?

Éppen bocsánatot kért volna, amikor Bovril ismét megmoccant, és előredőlve kibámult az ablakon.

– Szörnyecske – mondta az éleslátó lóri.

Sötét folt siklott a látóterükbe, keringve az üres, kék égbolton. Hatalmas madár volt, nagyobb a sólymoknál, melyek néhány napja a hegyekben köröztek a léghajó körül. Mérete és karmai ragadozóra vallottak, alakjához hasonlót azonban Sándor még sosem látott.

Egyenesen a hajó felé tartott.

– Nem különös ez a madár, Mr. Newkirk?

Newkirk visszafordult az ablakhoz, és fölemelte távcsövét, mely a reggeli őrség óta a nyakában lógott.

– De igen – mondta egy pillanattal később. – Azt hiszem, egy cári sas!

Kapkodó széklábkaristolás hallatszott mögülük. Dylan is az ablaknál termett, és két kézzel árnyékolta be a szemét.

– Teringettét, igazad van: két feje van! De a császáriak csak magától a cártól hoznak üzeneteket…

Sándor Dylanre pillantott, nem volt biztos benne, hogy hihet-e a fülének. Két fej?

A sas közelebb szállt, és elsuhant az ablak mellett: fekete tollak elmosódott foltja, arany szerszámán megcsillant a reggeli napfény. Bovril eszelős kacagásban tört ki, ahogy a madár elsüvített.

– A hídra tart, igaz? – kérdezte Sándor.

– Igen. – Newkirk leengedte távcsövét. – A fontos üzenetek egyenesen a kapitánynak mennek.

Reménysugár kúszott Sándor borús gondolatai közé. Az oroszok a britek szövetségesei voltak, szintén darwinisták, akik mamutokat és óriási harci medvéket koholtak. Mi van, ha a cárnak segítségre van szüksége a barkács seregek ellen, és ez az utasítás, hogy fordítsák meg a hajót? Még a jeges orosz fronton harcolni is jobb lenne, mint itt vesztegetni az időt a pusztaságban.

– Tudnom kell, mi áll az üzenetben.

Newkirk felhorkant.

– Akkor miért nem megy és kérdezi meg a kapitányt?

– Igen – mondta Dylan. – És ha már ott vagy, kérd meg, hogy adjon nekem melegebb kabint.

– Mi bajom lehet? – kérdezte Sándor. – Még nem hajított a hajóbörtönbe.

Amikor Sándor két hete visszatért a Leviatánra, félig-meddig arra számított, hogy láncra verik, amiért megszökött a hajóról. A tisztek azonban tisztelettel bántak vele.

Talán nem is volt olyan rossz, hogy végre mindenki tudomást szerzett arról, hogy a megboldogult Ferenc Ferdinánd főherceg fia, nem pedig egy osztrák nemes, aki a háború elől menekül.

– Mi lehet jó indok a híd meglátogatására? – kérdezte.

– Nincs szükség indokra hozzá – mondta Newkirk. – Az a madár Szentpétervártól repült idáig. Hívni fognak, hogy vigyük el pihenni és etessük meg.

– Te pedig még sosem láttad a madárházat, hercegi fenség – tette hozzá Dylan. – Akár hozzánk is csapódhatsz.

– Köszönöm, Mr. Sharp – mondta mosolyogva Sándor. – Lenne kedvem hozzá.

Dylan visszatért az asztalhoz és az imádott krumplijához. Talán hálás is volt, amiért félbemaradt a szó az apjáról. Sándor elhatározta, hogy a nap vége előtt még bocsánatot kér tőle.

*

Tíz perccel később egy futárgyík dugta ki a fejét a kadétok kantinjának mennyezetén húzódó csőből. A csónakmester hangján szólalt meg.

– Mr. Sharp, kérem, jelenjen meg a parancsnoki hídon! Mr. Newkirk, jelentkezzen a rakodófedélzeten!

Mindhárman az ajtó felé lódultak.

– A rakodófedélzeten? – kérdezte Newkirk. – Mi az ördögről van szó?

– Talán azt akarják, hogy megint vedd leltárba a készleteket – mondta Dylan. – Lehetséges, hogy ez az út még hosszabb lesz.

Sándor összevonta a szemöldökét. A „hosszabb” út vajon annyit jelent, hogy visszafordulnak Európa felé, vagy még inkább eltávolodnak tőle?

Ahogy a híd felé indultak, Sándor érezte, hogy a hajó felbolydul körülöttük. Nem hangzott fel riadó, a legénység mégis nyüzsgött. Amikor Newkirk elvált tőlük, hogy leereszkedjen a központi lépcsőn, repülőegyenruhát viselő vitorlamesterek szakasza dübörgött el mellettük, szintén lefelé tartva.

– Hova az ördögbe mennek? – kérdezte Sándor. A vitorlamesterek mindig a háton dolgoztak, a hajó hatalmas hidrogénmembránját tartó köteleken.

– Pokolian találó kérdés – mondta Dylan. – Úgy tűnik, a cár üzenete mindent a feje tetejére állított.

A híd ajtajánál egy őr posztolt, a mennyezetre tucatnyi futárgyík tapadt, várva a parancsokat, amiket szétvihetnek. Az emberek, lények és gépek szokásos zsibongása élt kapott. Bovril megmoccant Sándor vállán, és a fiú érezte a csizmája talpán keresztül, hogy a motorok hangjának magassága megváltozik – a hajó teljes gőzzel haladt előre.

A léghajó főkormányánál a tisztek a kapitány köré gyűltek, aki díszes tekercset tartott a kezében. Dr. Barlow is a csoportban álldogált, lórijával a vállán, házi kedvence, a Tazza névre hallgató erszényes farkas mellette ült.

Sándor jobbjáról vijjogás harsant, és megfordulva egy megdöbbentő lénnyel találta szemközt magát…

A cári sas túl nagy volt, semhogy beleférjen a parancsnoki híd kalitkájába, ezért a jelzőtáblán foglalt helyet. Egyik karmos lábáról a másikra állt, csillogó, fekete tollai reszkettek.

Amit Dylan mondott, igaz volt. A lénynek két feje volt és természetesen két nyaka, melyek úgy tekeredtek egymásra, mint két fekete tollú kígyó. Ahogy Sándor iszonyodva bámulta, az egyik fej a másik felé kapott, és élénkpiros nyelv csusszant ki a csőréből.

– Krisztus sebeire – lehelte.

– Ahogy mondtuk is – mondta Dylan. – Ez egy cári sas.

– Ez egy förtelem, úgy érted. – Olykor a darwinista lényeket mintha nem a hasznosságuk, hanem a borzadály kedvéért koholták volna.

Dylan vállat vont. – Ez csak egy kétfejű sas, mint a cár címerén.

– Igen, persze – förmedt rá Sándor. – De az csak egy szimbólum.

– Igen, ez a szörnyecske egy szimbólum. Csak még lélegzik is.

– Sándor herceg, jó reggelt kívánok! – Dr. Barlow faképnél hagyta a tisztek gyűrűjét, és átvágott a hídon, kezében a cár üzenetével. – Látom, találkozott a látogatónkkal. Igazi díszpéldánya az orosz koholmányoknak, nemde?

– Jó reggelt, asszonyom! – Sándor meghajolt. – Nem tudom megmondani, minek a díszpéldánya ez a lény, csak azt, hogy szerintem kissé… – Nyelt egyet, miközben nézte, ahogy Dylan vastag solymászkesztyűt húz.

– Prózai? – kuncogott halkan Dr. Barlow. – Gondolom, az, de Miklós cár nagyon szereti a házi kedvenceit.

– Házi kedvencei, bah! – szajkózta lórija a postacsérek kalitkáján ülve, és Bovril felvihogott. A két teremtmény badarságokat kezdett sugdosni egymásnak, mint mindig, amikor találkoztak.

Sándor elszakította tekintetét a sastól.

– Valójában jobban érdekel az üzenet, amit hozott.

– Ó… – A nő már kezdte is feltekerni a papírt. – Attól tartok, az pillanatnyilag katonai titok.

Sándor összevonta a szemöldökét. Isztambuli szövetségesei soha nem titkolóztak előtte.

Bárcsak ott maradhatott volna valamiképp! A napilapok szerint már a forradalmárok uralták a fővárost, és az Oszmán Birodalom többi része is az ő befolyásuk alá került. Ott megbecsülték volna – ott hasznosnak érezhette volna magát, nem csupán hidrogénpazarlónak. Valójában az, hogy segített a forradalmároknak megdönteni a szultánt, a leghasznosabb dolog volt, amit valaha tett. Ezzel megfosztotta a németeket egy barkács szövetségestől, és bebizonyította, hogy ő, Hohenberg Sándor herceg, át tudja billenteni ennek a háborúnak a mérlegét.

Miért is hallgatott Dylanre, és tért vissza erre a förtelmes léghajóra?

– Jól van, hercegi fenség? – kérdezte Dr. Barlow.

– Csak azt kívánom, bárcsak tudnám, mire készülnek maguk, darwinisták – mondta Sándor, hirtelen támadt haragtól remegő hangon. – Ha láncra verve hurcolnának engem és az embereimet Londonba, annak legalább lenne értelme. Minek végigrángatni minket a fél világon?

– Mind oda megyünk, ahová a háború sodor minket, Sándor herceg – csitította Dr. Barlow. – Ezen a hajón nem érte olyan nagy balszerencse, nem igaz?

Sándor dühös pillantást vetett rá, de nem tudott vitába szállni ezzel. Végtére is a Leviatán mentette meg attól, hogy egy jeges várban húzza ki a háború végéig, és vitte el Isztambulba is, ahol először lesújtott a németekre.

Összeszedte magát. – Talán nem, Dr. Barlow. De szeretem én megválasztani az utamat.

– Ez az idő hamarabb eljön, mint gondolná.

Sándor felvonta szemöldökét. Vajon mire gondolhatott a nő?

– Gyerünk, hercegi fenség! – szólt rá Dylan. A sas most már csuklyával a fején, némán ült a karján. – Nincs értelme nagyeszűekkel vitatkozni. Ráadásul meg kell etetnünk egy madarat.

Második fejezet

A sas meglehetősen békés természetűnek bizonyult, miután Derynnek sikerült egy-egy csuklyát húznia a civakodó fejekre.

A madár súlyosan ült kesztyűs öklén: jó tíz font súlyú izom és zsiger. Ahogy a tat felé sétáltak Sándorral, Deryn hamarosan hálát adott, amiért a sasnak üregesek a csontjai.

A madárház elkülönült a főgondolától, félúton a hasuszony felé helyezkedett el. Az odavezető kezelőutat a béltraktus melegítette, ám a léghajó fagyos menetszele hullámokat keltett kétoldalt a membránfalakon. Noha egy ezer láb hosszú, egy bálna és száz másik állatfaj életfonalaiból alkotott léghajó belsejében voltak, alig érezték a bűzét. Az állati veríték és az ürülék szaga, akárcsak egy nyári istállóé.

Mellette Sándor árgus szemmel leste a cári sast.

– Gondolod, hogy két agya van?

– Hát persze – mondta Deryn. – Mi haszna a fejnek agy nélkül?

Bovril ezen kuncogott, mintha tudta volna, hogy Deryn majdnem tréfát faragott ebből a barkácsok kontójára. Sándor egész reggel sértődékeny hangulatban volt, ezért inkább nem tette.

– Mi van, ha nem tudnak megegyezni abban, merre repüljenek?

Deryn nevetett.

– Akkor, gondolom, verekedéssel döntik el, mint bárki más. De kétlem, hogy ennyit pörölnének. A madarak agya jobbára látóidegekből áll – többet lát, mint gondolkodik.

– Legalább nem tudja, milyen förtelmesen fest.

Az egyik csuklya alól vijjogás hallatszott, és Bovril utánozta a hangot.

Deryn összevonta a szemöldökét.

– Ha a kétfejű állatok olyan borzasztóak, akkor hogyhogy a viharjáródra is festettél egyet?

– Az a Habsburg címer volt. A családom szimbóluma.

– Minek a szimbóluma? A finnyásságé?

Sándor az égnek emelte tekintetét, majd kiselőadásba fogott.

– A kétfejű sast először a bizánciak használták, hogy megmutassák: a birodalmuk keleten és nyugaton is uralkodik. Amikor azonban egy mai királyi ház használja a szimbólumot, az egyik fej a világi hatalmat, a másik az isteni jogot jelképezi.

– Isteni jogot?

– Vagyis hogy a királyt Isten ruházta fel a hatalmával.

Deryn prüszkölt.

– Hadd találjam ki, kicsoda rukkolt elő ezzel. Csak nem egy király?

– Tényleg egy kicsit maradi – mondta Sándor, ám Deryn azon tűnődött, vajon ennek ellenére hisz-e benne. A herceg koponyája tele volt mindenféle badarsággal, és örökösen arról papolt, hogy vezérelte a gondviselés, amióta csak elhagyta az otthonát. Hogy az a sorsa, hogy megállítsa a háborút.

Amennyire Deryn meg tudta állapítani, a háború túl nagy volt ahhoz, hogy egy ember megállítsa, legyen bár herceg vagy közrendű, és a sors fikarcnyit sem törődött azzal, ki mit akart tenni. Végtére is Deryn sorsa az volt, hogy lány legyen, szoknyában szorongva, visítozó kölykökkel a nyakában. Mégis egészen jól sikerült elkerülnie némi szabás-varrás segítségével.

Voltak azonban más sorsok, amelyek elől már nem sikerült megmenekülnie, így például úgy beleszeretett egy tökkelütött hercegbe, hogy az ő feje is csupa katonához nem méltó csacskasággal telt meg. Például hogy a legjobb barátja a szövetségese lehet, miközben a szívét állhatatos, reménytelen vágyakozás töltötte meg.

Szerencsére Sándor túlságosan el volt foglalva a saját és a világ problémáival, semhogy feltűnjön ez neki. Persze Deryn érzéseinek elrejtését valamicskét megkönnyítette a tény, hogy Sándornak fogalma sem volt róla, hogy a barátja lány. A hajón senki nem tudta, kivéve Volger grófot, aki rohadék létére legalább a titkokat képes volt megőrizni.

Elértek a madárházba vezető csapóajtóhoz, és Deryn a légzár után nyúlt. Így azonban, hogy csak fél keze volt szabad, a szerkezet kemény diónak bizonyult a sötétségben.

– Csiholnál némi fényt, fenséges hercegem?

– Hogyne, Mr. Sharp – válaszolt Sándor, és előhúzta parancsnoki sípját. Megfontoltan szemügyre vette, majd dallamot játszott le rajta.

A léghajó bőre alatt élő fényférgek pislákolni kezdtek, és lágy, zöld fény árasztotta el a folyosót. Majd Bovril is csatlakozott a síphoz, hangja úgy csendült, akár egy doboz ezüstcsengő. A fény élesen felragyogott.

– Szép munka, szörnyecske – dicsérte Deryn. – Egy szép napon még kadét lesz belőled.

Sándor felsóhajtott.

– Ami több, mint amit rólam el tudsz mondani.

Deryn elengedte a füle mellett a duzzogását, és kinyitotta a madárház ajtaját. Ahogy kiáradt a vijjogó-rikácsoló hangzavar, a cári sas szorosabban markolta meg a karját, karmait még a solymászkesztyű bőrén keresztül is érezni lehetett.

Végigvezette Sándort a magasított kezelőúton, és üres helyet keresett lent. Összesen kilenc ketrec volt: három alatta, három-három kétoldalt, mindegyik kétszer olyan magas, mint egy ember. A kisebb ragadozó- és postamadarak csapkodó szárnyai elmosódtak, míg a csatasólymok királyian trónoltak ülőrúdjaikon, ügyet sem vetve a közönséges madarakra körülöttük.

– Krisztus sebeire! – szólalt meg Deryn mögött Sándor. – Ez kész őrültekháza!

– Őrültekháza – mondta Bovril, és leugrott Sándor válláról a korlátra.

Deryn a fejét csóválta. Sándor és emberei gyakran túl zajosnak találták a léghajót. Ám az élet maga is lármás, zavaros dolog volt a barkács szerkentyűk takaros óraműveihez képest. A Leviatán ökoszisztémája a száz összekapcsolódó fajjal sokkal összetettebb, mint bármely élettelen gépezet, és ezért kevésbé rendezett. De hát ettől érdekes a világ, gondolta Deryn; a valóságnak nincsenek fogaskerekei, és sosem lehet tudni, milyen meglepetések keverednek ki a káoszból.

Annyi bizonyos, hogy sosem remélte, hogy egy napon majd egy barkács forradalom élére áll, vagy hogy megcsókolja egy lány, vagy beleszeret egy hercegbe. Mindez mégis megesett az elmúlt hónapban, pedig még csak most kezdődött a háború.

Deryn felfedezte a madárgondozók által kiürített ketrecet, és fölé húzta a csúszdát. Nem rakhatja a cári sast egy kalitkába más madarakkal – amíg éhes, semmiképp.

Gyors mozdulattal letépte a csuklyákat, és rálökte a fajzatot a csúszdára. A madár lesiklott a ketrecbe, egy pillanatig úgy pörögve, akár egy szélfútta falevél. Végül megpihent a legnagyobb ülőrúdon.

A cári sas a rácsokon keresztül szemügyre vette társait, és boldogtalanul cserélgette lábait. Deryn kíváncsi volt, miféle ketrecben élt a cári palotában. Annak talán csillogó rácsai voltak, ezüsttálcán felszolgált kövér egerekkel, és a levegőt sem töltötte meg más madarak potyadékának a bűze.

– Dylan – szólalt meg Sándor. – Most, hogy van kettesben egy percünk…

A lány szembefordult vele. Sándor közel állt hozzá, zöld szeme csillogott a sötétségben. Mindig nehezebb volt állni a tekintetét, amikor ilyen komoly képet vágott, de valahogy mégis sikerült.

– Sajnálom, hogy az imént felhoztam az apádat – mondta Sándor. – Tudom, hogy még mindig nyomaszt az emléke.

Deryn felsóhajtott, és azon tűnődött, nem kéne-e egyszerűen megmondania a hercegnek, hogy ne aggódjon. Mivel azonban Newkirk megemlítette a nagybátyját, nehezebb dolga volt. Biztonságosabb, ha megmondja Sándornak az igazat – legalábbis annyit, amennyit elárulhat belőle.

– Nincs miért bocsánatot kérned – mondta. – De van valami, amit tudnod kéne. Azon az estén, amikor meséltem a papám balesetéről, nem magyaráztam el mindent.

– Hogy érted?

– Nos, Artemis Sharp tényleg a papám volt, ahogy mondtam. – Deryn mély levegőt vett. – De a légierőben mindenki azt hiszi, a nagybátyám volt.

Látta Sándor arcán, hogy szerinte ennek semmi értelme, és a hazugságok egyszerre csak maguktól peregni kezdtek a nyelvéről.

– Amikor jelentkeztem, a bátyám, Jaspert már a légierőnél szolgált. Ezért nem mondhattuk azt, hogy fivérek vagyunk.

Ez persze csak duma volt. Az igazi ok az volt, hogy Jaspert már mesélt a bajtársainak az egyetlen húgáról. Ha hipp-hopp felbukkanna egy fivér, az hangyányit megtévesztő lenne.

– Úgy tettünk, mintha unokatestvérek lennénk. Érted?

Sándor összevonta a szemöldökét.

– A hadseregetekben nem szolgálhatnak együtt a fivérek?

– Ha az apjuk halott, nem. Tudod, mi voltunk az egyedüli gyerekei. És ezért, ha mindketten… – Vállat vont, és remélte, hogy a fiú hisz neki.

– Á, hogy fenntartsátok a család nevét. Nagyon ésszerű. Ezért nem akarta az édesanyád, hogy jelentkezz?

Deryn komoran bólintott, és azon járt az esze, mikor váltak a hazugságai ilyen bonyolulttá.

– Nem akartalak belekeverni a megtévesztésbe. De azon az éjjelen azt hittem, végleg elhagyod a hajót. Ezért inkább elmondtam az igazságot, ahelyett, amit mindenki másnak mondok.

– Az igazságot – ismételte Bovril. – Mr. Sharp.

Sándor megérintette a zubbonya zsebét. Deryn tudta, hogy ott tartja a pápa levelét, amelyik egy napon császárrá teheti.

– Ne aggódj, Dylan! Minden titkodat megőrzöm, ahogy te is az enyémet.

Deryn felnyögött. Utálta, amikor Sándor ezt mondta, mivel a fiú nem őrizhette meg a titkait – hiszen nem ismerte a legnagyobbat.

Egyszeriben nem akart többé hazudni. Ennyit semmiképp.

– Várj! – mondta. – Egy csomó maszlagot próbáltam beadni az imént. A fivérek is szolgálhatnak együtt. Valami másról van szó.

– Maszlagot – ismételte Bovril. Sándor csak állt ott, arcán aggodalom.

– De nem mondhatom el a valódi okot – mondta Deryn.

– Miért nem?

– Mert… – Ő közrendű volt, a fiú pedig herceg. Mert világgá szaladna, ha megtudná. – Kevesebbre tartanál miatta.

Sándor Derynre bámult, majd megfogta a vállát.

– Nem ismerek nálad jobb katonát, Dylan. Az a fiú vagy, akivé válni szerettem volna, ha nem lett volna belőlem semmire sem jó herceg. Soha nem gondolnék rosszat rólad.

A lány nyögve elfordult, és azt kívánta, bárcsak megszólalna egy riadó, támadnának a zeppelinek, jönne egy villámló vihar. Bármi, ami kimenekítené ebből a beszélgetésből.

– Figyelj ide! – mondta Sándor, és keze lecsúszott Deryn válláról. – Még ha a családodnak valami mély, sötét titka is van, ki vagyok én, hogy ítélkezzem? Az ég szerelmére, a nagyapám bátyja összeesküdött a szüleim gyilkosaival!

Deryn nem tudta, mit mondjon erre. Sándor persze az egészet félreértette. Nem valami dohos családi titokról volt szó; csak az övéről. A herceg mindaddig tévesen gondolkozik, amíg el nem mondja neki az igazat.

Márpedig azt soha nem teheti meg.

– Kérlek, Sándor! Nem tehetem. És… kezdődik a vívóleckém.

Sándor a türelmes barát mintaképeként mosolygott.

– Bármikor elmondhatod, Dylan. Addig nem faggatlak.

A lány némán bólintott, majd végig a visszaúton Sándor előtt ment.

*

– Meglehetősen elkéstél a reggelimmel, nemde?

– Elnézést kérek, gróf úr! – mondta Deryn, lecsapva a tálcát Volger gróf asztalára. A kannából a pirítósra fröccsent a kávé. – De itt van.

A vadgróf felvonta szemöldökét.

– És az újságjai is – mondta Deryn, előhúzva őket a hóna alól. – Dr. Barlow kifejezetten az ön számára tette félre őket. Bár nem tudom, minek fárad vele.

Volger fogta a napilapokat, majd fogta és lerázta az eláztatott pirítóst. – Igencsak paprikás kedvében van ma, Mr. Sharp.

– Nos, igen, sok volt a teendőm. – Deryn összevont szemöldökkel nézett a férfira. Persze az zaklatta fel, hogy hazudott Sándornak, de jólesett Volger grófot hibáztatni. – Nem lesz időm a vívóleckére.

– Kár. Egész jól megy pedig – mondta a férfi. – Lány létére.

Deryn komoran meredt a férfira. A barkácsok kabinjai előtt már nem álltak őrök, de a folyosón elhaladva bárki meghallhatta volna. Bezárta a kabinajtót, majd visszafordult a vadgrófhoz.

Ő volt az egyetlen ember a hajón, aki tudta, kicsoda, és általában kerülte, hogy hangosan ki kelljen mondania.

– Mit akar? – kérdezte halkan Deryn.

Volger gróf nem nézett fel rá, hanem a reggelijével foglalatoskodott, mintha ez csupán baráti csevej lenne.

– Feltűnt, hogy a legénység valamire készülődik.

– Igen, ma reggel kaptunk egy üzenetet. A cár küldte.

Volger felpillantott.

– A cár? Irányt változtatunk?

– Attól tartok, ez katonai titok. A tiszteken kívül senki nem tudja. – Deryn összevonta a szemöldökét. – Talán csak a nagyeszű hölgy. Sándor rákérdezett, de ő nem árulta el neki.

A vadgróf vajat kent szottyadt fél pirítósára, és eltöprengett ezen.

A hónap során, amelyet Deryn Isztambulban rejtőzködve töltött, a vadgróf és Dr. Barlow valamiféle szövetségre léptek. Dr. Barlow gondoskodott arról, hogy a gróf hírekhez jusson a háborúról, cserében Volger elmondta véleményét a barkács politikáról és stratégiáról. Deryn azonban nem hitte, hogy a nagyeszű hölgy válaszolna a kérdésére. A napilapok és a híresztelések egy dolog, a lepecsételt parancsok meg egy másik.

– Talán maga kideríthetné nekem.

– Nem, nem tehetném – mondta Deryn. – Katonai titok.

Volger kávét töltött.

– Mégis olyan nehéz néha megőrizni a titkokat. Nem így gondolja?

Derynt hideg szédülés kerítette hatalmába, mint mindig, valahányszor Volger gróf megfenyegette. Elképzelhetetlen volt, hogy mindenki megtudja, kicsoda. Nem lehetne aeronauta, és Sándor sem állna vele szóba többé.

Ma reggel azonban nem volt kedve a zsaroláshoz.

– Nem segíthetek, gróf. Csak a magas rangú tisztek tudják.

– De biztos vagyok benne, hogy egy ilyen leleményes lány, mint maga, aki nyilvánvalóan ért az álcázáshoz, kideríthetné. Egy feltárt titok egy másik titok biztonságáért cserébe?

A félelem hidegen izzott Deryn bensőjében, és majdnem megadta magát. Aztán valami eszébe villant, amit Sándor mondott.

– Nem árulhat el Sándornak.

– És miért nem? – kérdezte Volger, és teát töltött magának.

– Az imént voltunk együtt a madárházban, és majdnem elmondtam neki. Ez megesik időnként.

– Biztos vagyok benne. De nem mondta el, ugyebár? – Volger ciccegett. – Mert tudja, hogyan reagálna. Akármennyire is kedvelik egymást, maga csak egy közrendű.

– Igen, tudom. De katona is vagyok, méghozzá átkozottul jó katona. – Közelebb lépett, és igyekezett kiszűrni a hangjából a remegést. – Az a katona vagyok, aki Sándor lehetett volna, ha nem egy csapat puccosmári neveli, mint amilyen maga is. Nekem jutott az élet, amiről ő lemaradt, amikor egy főherceg fiának született.

Volger összevonta a szemöldökét, még nem értette, Deryn azonban egyre tisztábban látott.

– Én az a fiú vagyok, aki Sándor mindennél jobban lenni szeretett volna. Maga meg el akarja neki mondani, hogy valójában lány vagyok? Nem elég, hogy elvesztette a szüleit és az otthonát; maga szerint, gróf úr, hogyan viselné ezt a hírt?

A férfi tovább meredt rá, majd megkeverte a teáját.

– Lehetséges, hogy… felzaklatná.

– Igen, könnyen lehet. Jó étvágyat, gróf úr!

Deryn azon kapta magát, hogy mosolyog, miközben megfordult és elhagyta a kabint.

Harmadik fejezet

Ahogy a raktér ajtajának hatalmas pofája feltárult, fagyos szélörvény áradt be és táncolta körbe a rakteret. Deryn aeronauta-egyenruhájának szíjai csattogtak és libegtek. Felvette pilótaszemüvegét és kihajolt, lepillantott az elsuhanó tájra.

A talajt hófoltok és fenyőfák tarkították. A Leviatán elrepült a szibériai Omszk városa fölött, csak annyi időre állva meg, míg feltöltötték készleteiket, majd folytatta útját északra valamiféle titkos úti cél felé. Derynnek azonban nem jutott ideje azon törni a fejét, hová tarthatnak, az elmúlt harminc órában, mióta a cári sas megérkezett, erre a szállítmányfelvételre gyakorolt.

– Hol a medve? – kérdezte Newkirk. Kihajolt mellette, biztonsági kötelén lógva a ritkás levegőben.

– Előttünk, tartogatja az erejét. – Deryn szorosabbra húzta a kesztyűjét, majd a súlyát próbálgatta a raktér csörlőjének nehéz kábelén. Olyan vastag volt, akár a csuklója – alkalmas arra, hogy fölemeljen egy kéttonnás raklapot. A vitorlamesterek egész nap a szerkezetet bütykölték, de ez volt az első próbája. Ez a manőver még az Aeronautikai kézikönyvben sem szerepelt.

– Nem szeretem a medvéket – motyogta Newkirk. – Némelyik szörnyecske átkozottul nagy.

Deryn a kábel végén himbálózó csáklyára mutatott, mely akkora volt, akár egy bálterem csillárja.

– Akkor ügyelj rá, hogy ezt nehogy véletlenül a szörnyecske orrába akaszd! Még megorrolna rád.

Newkirk szeme kerekre tágult a pilótaszemüveg mögött.

Deryn a vállába bokszolt, irigyelte, amiért a kábel dolgosabbik végén lehet. Amíg ő és Sándor forradalmat tervelt ki Isztambulban, addig Newkirk aeronauta-képzettségre tett szert. Ez nem volt igazságos.

– Köszönöm, ettől most még idegesebb lettem, Mr. Sharp!

– Azt hittem, csináltál már ilyesmit.

– Akadt néhány felmarkolásunk Görögországban. De azok csak postazsákok voltak, nem nehéz rakomány. És ló vontatta kocsikról kaptuk fel őket, nem pedig egy böhöm nagy medve hátáról!

– Tényleg másmilyennek hangzik – mondta Deryn.

– Ugyanaz az elv, fiúk, és ugyanúgy működni fog – szólalt meg mögöttük Mr. Rigby. Zsebóráját leste, de a fülét még a vonító szibériai szélben sem kerülte el semmi. – Vegye fel a szárnyát, Mr. Sharp!

– Igenis, uram! Akárcsak egy jóságos őrangyal. – Deryn a vállára vette a siklószárnyakat. Ő viszi majd Newkirköt, és a szárnyakkal irányítja a harci medve fölé.

Mr. Rigby intett a csörlősöknek.

– Sok szerencsét, fiúk!

– Köszönjük, uram! – mondta a két kadét egyszerre.

A csörlő forogni kezdett, és a kampó a nyitott raktérajtó felé csúszott. Newkirk megragadta, és egy vékonyabb kábelre csatolta magát, amely repülés közben megtartja majd egyesített testsúlyukat.

Deryn széttárta siklószárnyait. Ahogy a raktér ajtaja felé lépett, a szél egyre erősödött és hidegebb lett. A napfény még a borostyánsárga szemüvegen át is hunyorgásra késztette. Megragadta az őt Newkirkkel összekötő hám szíjait.

– Készen vagy? – kiáltotta.

A fiú bólintott, és mindketten kiléptek az üvöltő semmibe…

A fagyos szél a hajófar felé rántotta Derynt, mire a világ megpördült, az ég és a föld vadul körözni kezdett. Aztán siklószárnyai elfogták a szelet, a lelógó Newkirk pedig stabilizálta, ahogyan egy papírsárkányt is megtart a zsinegje.

A Leviatán megkezdte ereszkedését. Árnyéka megnőtt alattuk, haragos fekete hullámként vonult végig a földön. Newkirk még mindig a csáklyát szorongatta, karját a kábel köré fűzte a légáramlat ellen.

Deryn megfeszítette siklószárnyait. Ugyanilyen fajtát viselt a huxley-kkal leereszkedés során, ám a szabad lebegés semmiség volt ahhoz képest, hogy most teljes sebességgel vonszolta egy léghajó. A szárnyak jobbra húzták, és Newkirk követte, alacsonyan himbálózva az elmosódó terep fölött. Amikor Deryn ismét középre húzódott, ő és Newkirk előre-hátra hintáztak a léghajó alatt, akár egy lassan megnyugodó inga.

A törékeny szárnyak alig bírták irányítani a két kadét súlyát. A Leviatán pilótáinak pontosan a célra kell röpíteniük őket, hogy Derynnek elég legyen csak a finomhangolást elvégezni.

A léghajó folytatta az ereszkedést, amíg ő és Newkirk már csak húsz méterre voltak a földtől. A fiú felkiáltott, amikor bakancsa végigsöpörte egy magas fenyő tetejét és jégtől csillogó tűlevelek záporát indította el.

Deryn előrepillantott… és meglátta a harci medvét.

Sándorral már láttak néhányat aznap reggel, amint sötéten végigkanyarogtak a transzszibériai úton. Ezer lábról is tiszteletet parancsolónak tűntek, de ilyen közelségből az állat igazán szörnyűségesnek látszott. Vállai házmagasan tornyosultak, forró lehelete gyűrűkbe kanyarodott a jeges levegőben, akár egy kémény füstje.

Hátára nagy plató volt szíjazva. A raklapon lapított fémgyűrű várta Newkirk csáklyáját. Négy orosz egyenruhás férfi sürgölődött a medve körül, a titkos rakományt rögzítő szíjakat és hálót ellenőrizve.

A hajtó hosszú ostora megvillant a levegőben, majd lesújtott, mire a medve cammogni kezdett. Az út egy hosszú, egyenes szakaszán haladt végig, mely a Leviatán röppályájával párhuzamosan futott.

A fajzat cammogása fokozatosan csörtetésre váltott. Dr. Busk szerint a medve csak rövid ideig képes tartani a léghajó tempóját. Ha Newkirknek nem sikerült elsőre beakasztani a horgot, lassú ívben vissza kell kanyarodniuk, hogy az állat pihenhessen. A leszállás és a szokott berakodás mellőzésével nyert órákat rögvest el is veszítenék.

A cár pedig a jelek szerint átkozottul gyorsan a célhoz akarta juttatni ezt a rakományt.

Ahogy a léghajó egyre közelebb ért a medvéhez, Deryn érezte, ahogy dübörgése megrengeti a levegőt. Porfelhők szálltak fel nyomában a hideg, kemény talajról. A lány megpróbált elképzelni egy egész szakaszt ezekből a szörnyekből, amint csatába viharzanak, harci sarkantyúik csillognak, és mindegyik hátán húsz lövész ül. A németeknek elment az eszük, amikor kiprovokálták ezt a háborút, és gépeiket nemcsak Britannia léghajói és krakenjei ellen vetették be, de Oroszország és Franciaország hatalmas szárazföldi állatai ellen is.

Ő és Newkirk most már az egyenes szakasz fölött suhantak, biztonságban a fáktól. A transzszibériai út a világ csodáinak egyike volt, ezt még Sándor is elismerte. Mamutánok taposták ki Moszkvától a Japán-tengerig, és olyan széles volt, akár egy krikettpálya – elegendő ahhoz, hogy két medve elhaladhasson egymás mellett külön irányba anélkül, hogy felbosszantanák egymást.

Sunyi állatok a medvék. Mr. Rigby előző éjjel végig olyan történetekkel szórakoztatta Newkirköt, melyekben megették gondozóikat.

A Leviatán hamarosan utolérte a medvét, és Newkirk jelzett Derynnek, hogy húzza balra. A lány bedöntötte szárnyait, érezte, ahogy a légáramlat körbeveszi testét és ráncigálja. Eszébe villant Lilit a sárkányszárnnyal. Deryn kíváncsi volt, hogyan boldogul a lány az Oszmán Birodalomban, de aztán kiverte a gondolatot a fejéből. A raklap közeledett, de a karika, amelyet Newkirk készült megragadni, az óriás medve loholásának zökkenéseivel ugrált fel-alá. Newkirk kezdte leengedni a csáklyát, megpróbálta kicsit közelebb lendíteni célpontjához. Az egyik orosz magasabbra mászott a raklapra, és felnyúlt, hogy segítsen. Deryn egy hangyányit bedöntötte szárnyait, és még inkább balra húzta Newkirköt.

Newkirk előrenyújtotta a csáklyát, fém ért fémet, a hideg szélben éles karistolás, csendülés hallatszott – a horog beleakadt a gyűrűbe!

Az oroszok kiáltozva lazítani kezdték a raklapot a platóhoz rögzítő szíjakat. A medve hajtója meglengette ostorát, hogy jelezzen a Leviatán pilótáinak: emelkedhetnek.

A léghajó orra fölemelkedett, mire a csáklya erősebben tartotta a gyűrűt, a vastag kábel pedig megfeszült Deryn mellett. Persze a raklap nem emelkedett fel a harci medve hátáról – még nem. Az ember nem növelhette meg két tonnával egy léghajó tömegét és várhatta el azt, hogy azonnal fölemelkedjen.

Ballaszt ömlött ki a Leviatán oldalnyílásain. Az egyenesen az emésztőcsatornából kipumpált, enyhén sós víz vizeletmelegen záporozott a levegőbe. A szibériai szélben azonban azonnal megfagyott, és csillogó jégglóriák szóródtak szét a levegőben.

Egy pillanattal később a jég jégesőként csípte Deryn arcát, kopogott pilótaszemüvegén. Összeszorította fogát, de kibuggyant belőle a nevetés. Elsőre eltalálták, és a rakomány hamarosan fölemelkedik. Ő pedig repül!

Amint elhalt nevetése, halk morgás hallatszott, uralkodói, dühös hang, amely a szibériai szélnél is alaposabban megfagyasztotta Deryn ereiben a vért.

A harci medve kezdett nyugtalankodni.

Okkal. Ezernyi szörnyecske fagyott bélsara zuhogott a fejére, futárgyíkok és fényférgek, huxley-k és hidrogénszaglászok, denevérek és méhek, madarak és maga az irdatlan bálna szagát hozva magával – száz olyan fajét, amelyeket a harci medve korábban nem szimatolt.

Fejét fölvetve ismét bömbölt egyet, a hatalmas, barna vállak bosszúsan megrándultak, levegőbe röpítve az orosz legénységet. Biztonságosan földet értek, olyan szilárdan vetették meg lábukat, akár az aeronauták a viharban.

A csáklya csörögni kezdett a gyűrűben, ahogy a medve ide-oda rángatózott, a kábel pedig csattogott és remegett Deryn mellett. Súlyát balra vetette, próbálta biztonságba vinni magát és Newkirköt.

A hajtó ostora párszor a levegőbe emelkedett, majd lecsapott, mire a medve kicsit megnyugodott. Miközben még több ballaszt csillogott a levegőben, a rakomány végre emelkedni kezdett.

A harci medve utolsó embere is leugrott a raklapról, majd megfordult, hogy integessen. Deryn visszatisztelgett, miközben az állat lelassult. A rakomány megpördült a levegőben, épp csak a föld fölött suhanva.

Deryn homlokát ráncolta. Miért nem emelkedik a Leviatán gyorsabban? Nem sok idejük maradt a következő kanyarig, és ő, Newkirk és a rakomány még mindig a fák csúcsának szintje alatt voltak.

Fölpillantott. A zápor elállt. A ballaszttartályok üresek voltak. A barkácsmotorok zúgva köpték a füstöt, próbáltak aerodinamikai felhajtóerőt teremteni. Maga Dr. Busk, a fő nagyeszű végezte el a számításokat ehhez a felmarkoláshoz. Kicentizte, annyi bizonyos, hiszen hosszú út állt még előttük. Ám Deryn és Mr. Rigby felügyelték a készletek kiszórását a tajga fölött, hogy a hajó pontosan megfelelő súlyú legyen…

Hacsak a raklap nem volt nehezebb, mint ahogy azt a cár levele ígérte.

– Nyavalyás királyok! – Annyi bizonyos, hogy az isteni jog nem változtatta meg a gravitációra és a hidrogénre vonatkozó törvényeket.

A magasból hallotta a ballasztriadó sivítását, és szentségelt. Ha most bármi kiesik a rakodóajtón, ő és Newkirk pont az útjában lesznek.

– Túl nehezek vagyunk! – kiáltotta le.

– Aha, észrevettem! – kiáltott vissza a fiú, ahogy az út jobbra kanyarodott alatta.

A raklap abban a pillanatban lenyírta egy örökzöld tetejét, és Newkirköt tűlevelek és hó robbanása nyelte el.

– Ki kell dobnunk a rakomány egy részét! – kiáltotta Deryn, és jobbra döntötte szárnyait. Amikor Newkirkkel együtt a raklap fölé ért, a kábelre csatolta a karabinerét, majd kicsúszott a siklószárnyak hámjából.

Ő és Newkirk sikoltva csúsztak le, bakancsuk nagyot dobbant a rakományon.

– A mindenségit, Mr. Sharp! Meg akarsz minket öletni?

– Megmentem magunkat, Mr. Newkirk, mint rendesen. – Kicsatolta magát, és a raklapra gurult. –Ki kell dobnunk valamit!

– Elismerésem, amiért megfogalmaztad a nyilvánvalót! – kiáltotta Newkirk, és ebben a pillanatban a raklap újabb fa csúcsának ütközött. A világ forogni kezdett, és Deryn hasra vágva magát fogódzót keresett.

A rakományhoz lapult, orrát hússzag csapta meg. Deryn összevonta szemöldökét. Ez a raklap szárított marhahússal volt telepakolva?

Fölemelte fejét, és szertenézett. Nem látott semmi kézenfekvőt, amit ledobhatott, sem ládát, amit kiszabadíthatott volna. Csak súlyos hálót, ami beborította a formátlan barna tömeget. Hosszú percekbe telne, mire két kötélvágó késsel belemetélhetnének.

– A fenébe! – kiáltotta Newkirk.

Deryn követte pillantását fölfelé, és ismét káromkodott. A ballasztriadó teljes erővel harsogott. Fléchette denevérek emelkedtek a levegőbe, mosogatóvizet öntöttek ki a hajókonyha ablakán. Egy hordó jelent meg a raktér ajtajában és bucskázott le feléjük.

Deryn erősebben kapaszkodott, hátha a hordó eltalálja és megpördíti őket – vagy talán egyszerűen széttörik az egész raklap? A hordó azonban néhány yarddal odébb elsüvített mellettük, és fehér lisztfelhőben robbant szét a keményre fagyott tundrán.

– Ide, Mr. Sharp! – kiáltotta Newkirk. A raklap túlsó felére mászott, egyik lába lelógott róla.

– Mit találtál?

– Semmit! – kiáltotta. Amikor Deryn habozott, hozzátette: – Csak gyere ide, te tökfilkó!

Ahogy Newkirk felé indult, a raklap megbillent a súlya alatt. Egy pillanatra lecsúszott keze a hálóról, és a perem felé bucskázott.

Newkirk keze villámgyorsan megragadta és megállította.

– Kapaszkodj! – kiáltotta, ahogy a raklap még jobban megbillent.

Deryn végre megértette a tervét – súlyuk oldalra húzta a gondosan kiegyensúlyozott raklapot, így az késként hatolt a fák közé. Sokkal kisebb felületet nyújtott a fentről záporozó szemétnek, és a rakomány tömege is a két kadét fölé esett, így megvédte őket a közvetlen találattól. Újabb hordó süvített el mellettük, alig vétve el őket, és diribdarabokra zúzódott a léghajó nyomában. Néhány jeges facsúcs is elsuhant, de a Leviatán végre emelkedett, könnyebbé vált annyira, hogy néhány kritikus yardnyival feljebb húzza őket.

Newkirk vigyorgott. – Nem bánja, hogy megmentettem, igaz, Mr. Sharp?

– Nem, nincs kifogásom ellene, Mr. Newkirk – mondta, és kezet váltott, hogy jobban kapaszkodhasson. – Végtére is jöttél nekem eggyel.

Ahogy a fák lassan elmaradoztak, Deryn visszamászott, és ismét kiegyenlítette a raklapot. Ahogy följebb csörlőzték őket, alaposabban szemügyre vette, mi van a háló alatt. Úgy tűnt, semmi egyéb, csak szárított marhahús, tömérdek szelet egymásnak nyomva.

– Te milyen szagot érzel? – kérdezte Newkirköt.

A fiú a levegőbe szimatolt. – Reggelit.

Deryn bólintott. Pontosan olyan illata volt, mint a szalonnának, mely arra vár, hogy a serpenyőbe dobják.

– Aha – mondta halkan. – De kinek a reggelije?

Negyedik fejezet

Még mindig nyugat-északnyugat felé tartunk. – Sándor a jegyzeteibe pillantott. – Ötvenöt fokos haladási iránnyal, ha a méréseimnek hihetek.

Volger bosszúsan az asztalára terített térképre nézett. – Bizonyára téved, Sándor. Arrafelé semmi nincsen. Sem városok, sem kikötők, csupán vadon.

– Nos… – Sándor megpróbálta felidézni, hogyan mondta Newkirk. – Talán ahhoz van köze, hogy a Föld gömbölyű, ez a térkép pedig lapos.

– Igen, igen, már kiszámoltam az ortodromát. – Volger mutatóujja követte a vonalat a Fekete-tengertől Tokióig. – De azt magunk mögött hagytuk, amikor Omszk után északra tértünk.

Sándor felsóhajtott. Rajta kívül mindenki értette ezt az „ortodroma”-ügyet? Mielőtt a nagy háború mindent a feje tetejére állított volna, Volger vadgróf lovassági tiszt volt Sándor apjának szolgálatában. Honnan tudott ennyit a navigációról?

Volger kabinjának ablakán túl az árnyékok megnyúltak a Leviatán előtt. A lenyugvó nap legalább azt megerősítette, hogy a léghajó még mindig észak felé fordult.

– Mostanra már délnyugatra kéne tartanunk – mondta Volger –, Csingtao felé.

Sándor összevonta a szemöldökét. – A német kikötőbe, Kínában?

– Így van. Fél tucat barkács hadihajó állomásozik ott. Az egész Csendes-óceánon fenyegetést jelentenek a darwinista hajózásra Ausztráliától a Hawaii Királyságig. Az újságok szerint, amelyeket Dr. Barlow volt szíves a rendelkezésemre bocsátani, a japánok a város ostromára készülnek.

– És szükségük van a Leviatán segítségére?

– Aligha. Lord Churchill azonban nem fogja hagyni, hogy a japánok brit segítség nélkül győzedelmeskedjenek. Nem lenne illő, ha az ázsiaiak egyedül mérnének vereséget egy európai nagyhatalomra.

Sándor felnyögött. – Milyen kolosszális baromság. Úgy érti, csak azért jöttünk el idáig, hogy meglengessük a brit zászlót?

– Biztos vagyok benne, hogy ez volt a szándék. Azonban miután megérkezett a cár üzenete, megváltozott az útirány. – Volger ujjaival dobolt a térképen. – Biztos van valami utalás az oroszoktól felvett rakományban. Dylan mondott bármit róla?

– Még nem tudtam megkérdezni. Még mindig a raklapot bontja szét a ballasztriadó miatt.

– A mi miatt? – kérdezte a vadgróf, és Sándor önkéntelenül elmosolyodott. Legalább ő is ért valamit, amit Volger nem.

– Rögtön azután, hogy fölvettük a rakományt, megszólalt a riasztás – két rövid hajókürtdudálás. Talán emlékszik rá, ez történt az Alpokban is, amikor ki kellett dobnunk az apám aranyát.

– Ne emlékeztessen rá!

– Nem kéne emlékeztetnem – mondta Sándor. Volger majdnem a pusztulásukat okozta azzal, hogy negyed tonna aranyat csempészett a fedélzetre. – A ballasztriadó azt jelenti, hogy a hajó túlsúlyos, és Dylan egész délután a raktérben volt Dr. Barlow-val. Biztosan szétszedik a rakományt, hogy kiderítsék, mitől nehezebb a vártnál.

– Roppant logikus – mondta Volger, fejét csóválva. – De még mindig nem látom, hogyan kottyanhat meg egyetlen raklap egy háromszáz méter hosszú léghajónak. Abszurdnak tűnik.

– Egyáltalán nem abszurd. A Leviatán aerosztatikus, vagyis a levegő sűrűségével van egyensúlyi…

– Köszönöm, fenség. – Volger fölemelte a kezét. – De talán máskor mondja fel az aeronautikai leckét.

– Jobb lenne, ha érdekelné, gróf úr – mondta karót nyelve Sándor. – Minthogy az aeronautika az, ami ebben a pillanatban is megakadályozza, hogy a földre zuhanjon.

– Valóban. Talán akkor jobb is, ha a szakértőkre hagyjuk, nemde, fenséged?

Sándornak számos csípős válasz jutott eszébe, de tartotta a száját. Miért ilyen pokróc Volger? Amikor két hete a Leviatán először fordult keletnek, úgy látszott, örül, hogy nem Britannia és a biztos börtön felé tartanak. A férfi apránként hozzászokott az élethez a Leviatán fedélzetén, értesüléseket cserélt Dr. Barlow-val, és még Dylant is megkedvelte. Az elmúlt napon azonban Volger mindenkivel mogorván viselkedett.

Ami azt illeti, Dylan sem szolgálta fel többé neki a reggelit. Összevesztek volna?

Volger föltekerte a térképét, és az asztalfiókba suvasztotta.

– Derítse ki, mi volt az orosz rakományban, még ha ki is kell vernie a választ abból a fiúból!

– Azon a fiún, gondolom, a barátomat, Dylant érti?

– Aligha a barátja. Ha ő nincs, ön már régen szabad lehetne.

– Az én döntésem volt – jelentette ki szilárdan Sándor. Lehet, hogy Dylan győzködte őt, hogy térjen vissza a hajóra, de nem volt értelme senkit hibáztatni. Sándor maga hozta meg a döntést. – De megkérdezem tőle, mit találtak. Talán tudakozódhatna Dr. Barlow-nál, ha már olyan jóban vannak.

Volger a fejét rázta.

– Az a nőszemély csak azt árulja el, amit érdekében áll tudnunk.

– Akkor talán az újságokban van valami nyom. Bármi arról, hogy az oroszoknak segítségre lenne szükségük Szibéria északi részén?

– Nem hinném. – Volger elővett egy filléres újságot a nyitott fiókból, és Sándor elé lökte. – De legalább az az amerikai újságíró nem cikkezik önről többet.

Sándor fölemelte a lapot – a New York World volt az. Címlapján Eddie Malone cikke látszott, az amerikai riporteré, akivel ő és Dylan Isztambulban találkoztak. Malone megtudott bizonyos titkokat a forradalomról, és Sándor a férfi hallgatásáért cserébe eladta élete történetét. Az eredmény cikkek özöne volt a Sándor szülei elleni merényletről és a herceg szökéséről az otthonából.

Az egész rettenetesen ízléstelen volt.

Ez a cikk azonban nem Sándorról szólt. DIPLOMÁCIAI KATASZTRÓFA A RETTENTHETETLEN FEDÉLZETÉN! – hirdette a cím.

A szavak után egy fénykép következett a Rettenthetetlenről, az elefánt formájú lépegetőről, amelyet az isztambuli brit nagykövet használt. Amíg a Leviatán ott időzött, német titkos ügynökök térítették el, és csaknem felkelést robbantottak ki, amiért a briteket hibáztatták. Csak Dylan gyors észjárása mentette meg a helyzetet a teljes katasztrófától.

– De hát ez mikor is történt? Hét hete? Amerikában ezt újságnak hívják?

– Beletelt némi időbe, mire a lap eljutott hozzám, de igen, már az elején régi hír volt. Úgy tűnik, ez a Malone kifogyott az ön kifecseghető titkaiból.

– Hála az égnek! – mormolta Sándor, a következő oldalon folytatva a cikket. Oda újabb fényképet nyomtattak: Dylan lengett az elefánt fémormányán, és az egyik német felé sújtott.

– „Egy bátor kadét menti meg a helyzetet” – olvasta fel hangosan, mosolyogva. Most az egyszer Dylan került a reflektorfénybe helyette. – Megtarthatom ezt?

A vadgróf nem válaszolt – a mennyezetre meredt dühösen, ahol feltűnt egy futárgyík.

– Sándor herceg – szólalt meg az állat Dr. Barlow hangján. – Mr. Sharp és én szeretnénk, ha megtisztelne minket a társaságával a raktérben, amennyiben ez lehetséges.

– A raktérben? – kérdezte Sándor. – Természetesen, Dr. Barlow. Hamarosan csatlakozom önökhöz. Üzenet vége.

Volger intett, hogy elhessegesse a gyíkot, de az már besurrant egy csőbe.

– Kiváló. Talán most végre kapunk válaszokat.

Sándor összehajtogatta az újságot, és a zsebébe csúsztatta. – De miért lenne szükségük rám?

– Természetesen a társaságát akarják élvezni. – A vadgróf vállat vont. – Egy gyík csak nem hazudik.

*

A raktér úgy bűzlött, akár egy cserzőműhely, régi hús és bőr szaga keveredett benne. Hosszú, barna csíkok álltak halomban mindenütt, néhány faládával egyetemben.

– Ez lenne az értékes szállítmány? – kérdezte Sándor.

– Két tonna szárított marhahús, egy vámmázsányi nyugtató és ezer sorozat gépfegyverlövedék – olvasta fel Dylan egy listáról. – És néhány ládányi másvalami.

– Valami váratlan – mondta Dr. Barlow. Ő és Tazza a raktér túlsó végében álltak, és egy nyitott ládába bámultak. – És roppantul súlyos.

– Roppantul – ismételte a vállán a lóri, helytelenítően bámulva a ládát.

Sándor körülnézett Bovril után, aki a mennyezetről csüngött Dylan feje fölött. Fölemelte kezét, mire az állat a vállára kúszott. Volger gróf persze nem engedte, hogy ilyen szörnyszülöttek legyenek a jelenlétében.

– Guten Tag{1} – mondta a teremtmény.

– Guten Abend{2} – javította ki Sándor, majd Dr. Barlow-hoz fordult. – Megkérdezhetem, miért akarta a cár, hogy fölvegyünk egy szárított marhahússzállítmányt?

– Nem – felelte a nő. – De kérem, vessen egy pillantást erre a váratlan rakományra! Szükségünk van az ön barkács szakértelmére.

– A barkács szakértelmemre? – Sándor csatlakozott a nagyeszű hölgyhöz a láda mellett. A csomagoláshoz használt szalma között fém alkatrészek kuszasága fénylett és csillogott a sötétségben. Letérdelt, benyúlt, és kiemelte az egyik darabot. Tazza megszimatolta, és felnyüszített.

Valamiféle elektromos alkatrész volt, alkar hosszúságú, végén két csupasz dróttal.

– A cár nem írta meg, hogyan kell összerakni?

– Egyáltalán nem kellett volna gépnek lennie – mondta Dylan. – De itt csaknem féltonnányi alkatrész és szerszám van. Elegendő, hogy szegény Mr. Newkirköt nekivigye egy fának!

– És mindegyik barkács gyártmány – mormolta Sándor. Egy másik alkatrészre, egy fújt üveggömbre bámult. Az megnyugtató kattanással illeszkedett az első darab tetejére.

– Ez egy gyújtáskondenzátorra hasonlít, mint amilyen a viharjáróm fedélzetén volt.

– Gyújtás – ismételte halkan Bovril.

– Akkor tehát meg tudja mondani ennek a szerkezetnek a célját? – kérdezte Dr. Barlow.

– Talán. – Sándor belekukucskált a ládába. Tucatnyi alkatrész hevert benne, és két másik doboz is hátravolt még. – De ehhez szükségem van Klopp segítségére.

– Nos, ez kár. – Dr. Barlow sóhajtott. – De gondolom, a kapitány meggyőzhető. Csak próbáljanak meg sietni! Holnap elérjük az úti célunkat.

– Ilyen hamar? Érdekes. – Sándor elmosolyodott beszéd közben – éppen megpillantott egy darabot, amely összeillett a másik kettővel. Rézdrótot tekertek rá szorosan, legalább ezerszer, mint egy feszültségnövelőre. Futárgyíkért füttyentett, és elküldte az embereiért, de nem várta meg őket.

Tulajdonképpen könnyű volt kitalálni, hogyan illeszkednek össze a darabok. Egy hónapon át segített a viharjáróját működtetni a vadonban megjavított, ellopott és rögtönzött alkatrészekkel. Az előtte lévő fém- és üvegdarabok viszont aligha voltak csak úgy összetákolva – elegánsak voltak, vonalaik olyan simák, akár a Leviatán koholt fabútorai. Miközben Sándor dolgozott, ujjai mintha kitapintották volna a kapcsolódásokat, noha az egész szerkezet célját még nem ismerte. Mire Klopp és Hoffman megérkeztek, már jócskán előrehaladt.

Talán őfensége Hohenberg Sándor herceg mégsem akkora hidrogénpazarlás.

Ötödik fejezet

Kora reggelre a szerkezet már csaknem elkészült. A maradék részek – az irányítótábla gombjai és karjai – a padlón hevertek szétszórva. A raktérből eltávolították a szárított marhahúst, hogy helyük legyen, ám a frissen cserzett bőr szaga ott maradt.

Sándor, Dylan, Bauer és Hoffman alvás nélkül dolgoztak, Klopp mester azonban az éjszaka nagyobb részét egy székben szundikálva töltötte, és csak annyi időre ébredt fel, hogy parancsokat kiabáljon és átkozza a szerkezet tervezőjét. A kecses íveket túl csicsásnak ítélte, a barkács elvek megcsúfolásának. Bovril a vállán ücsörgött, és lelkesen tanulta az újabb és újabb német trágárságokat.

Az oszmán forradalom éjszakája óta Klopp bottal járt, és valahányszor föl kellett állnia, arcán fájdalmas fintor futott át. Harci lépegetője elesett a szultán Tesla-ágyúja elleni támadás során, és maga az Orient expressz találta el.

Dr. Busk, a Leviatán orvosa azt mondta, kész szerencse, hogy egyáltalán járni tud.

A forradalom csak egy éjszakáig tartott, de nagy árat követelt. Lilit apja meghalt, mint ahogy ezernyi lázadó katona és számlálatlan oszmán. Isztambul ősi városában egész kerületek hevertek hamvakba fojtva.

Persze az Európában dúló csaták tízszer olyan szörnyűek voltak, különösen, melyek Sándor hazájának fiai és az oroszok között zajlottak. Galíciában egy hordára való harci medve száz géppel ütközött, a hús és a fém irdatlan egymásnak feszülésébe Ausztria beleszédült. És ahogy Dylan mondogatta, a háború csak a kezdet.

*

Newkirk vitt nekik reggelit, amikor a napfény épp csak kezdett beszivárogni a raktér ajtajának szélein.

– Mi az ördög ez a szerkentyű? – kérdezte.

Sándor elvette a kávéskannát Newkirk tálcájáról, és teletöltött egy csészét.

– Jó kérdés. – Kloppnak nyújtotta a kávét, és németre váltott. – Van újabb ötlete?

– Nos, hordozásra szánták – mondta Klopp a hosszú oldalfogantyúkra mutatva botjával. – Valószínűleg két ember viszi, és talán egy harmadik működteti.

Sándor bólintott. A legtöbb láda tartalék alkatrészekkel és speciális szerszámokkal volt tele; maga a készülék nem volt nagyon nehéz.

– De miért nem teszik egy járműre? – kérdezte Hoffman. – Akkor használhatnák a motor erejét, és nem kéne vesződni az elemekkel.

– Tehát nehéz terepre tervezték – mondta Klopp.

– Szibériában abból jó sok van – szólalt meg Dylan. Miután egy hónapot töltött barkácsok között Isztambulban, a fiú némettudása már elég jó volt, hogy a legtöbb beszélgetést követni tudja. – Oroszország pedig darwinista, ezért a járműveknek nincsen motorja.

Sándor a homlokát ráncolta. – Egy barkács szerkezet, amit a darwinisták használatára terveztek?

– Vagyis kifejezetten arra tervezték, ahová tartunk. – Klopp óvatosan megkocogtatta a tetején a három üveggömböt. – Ezek reagálnak a mágneses mezőkre.

– Mágneses – mondta Bovril Klopp vállán, szájában forgatva a szót.

Sándor, mit sem törődve gépzsírtól gyászkeretes körmeivel, elvett egy szalonnadarabot Newkirk tálcájáról. Az átdolgozott éjszakától farkaséhes lett.

– Mire gondol, Klopp mester?

– Még mindig nem tudom, ifiúr. Talán valamiféle navigációs gépezet.

– Szörnyen nagy ahhoz, hogy iránytű legyen – mondta Sándor. És túl gyönyörű, hogy ilyen parlagi célra használják fel. A legtöbb darabot kézzel esztergálták, mintha a feltalálója nem akarta volna, hogy tömeggyártott darabok csúfítsák el látomását.

– Kérdezhetek valamit, uram? – kérdezte Bauer.

Sándor bólintott. – Természetesen, Hans.

Bauer Dylanhez fordult. – Talán jobban megérthetjük ezt a gépet, ha tudjuk, miért próbálta a cár becsempészni rajtatok keresztül.

– Dr. Barlow szerint a cár nem is tud erről a gépről – mondta Dylan. – Tudod, a férfi, aki felé tartunk, hírhedt figura. Kicsit őrült. Az a fajta alak, aki megvesztegethet egy orosz tisztet, hogy valamit becsempésszen neki, anélkül, hogy egy gondolatot is vesztegetne a következményekre. A nagyeszű hölgy azt mondja, sosem kedvelte a fickót, és ez is csak azt igazolja, hogy egy… – vállat vont és angolra váltott – …mocsadék.

– Mocsadék – mondta Bovril, és felvihogott.

– De ki ő? – kérdezte Sándor angolul.

Dylan ismét vállat vont. – Valamiféle barkács nagyeszű. Dr. Barlow csak ennyit volt hajlandó mondani.