Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A LIGET TÜNDÉRE

AZ ELVARÁZSOLT FEHÉR CICA

A HÁROMFEJŰ KÍGYÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Zigány Árpád

A LIGET TÜNDÉRE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-812-0 EPUB
ISBN 978-963-559-813-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1927
az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító John D. Batten (1860 – 1932) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A LIGET TÜNDÉRE

Volt egyszer egy szegény asszony, aki, mikor érezte, hogy nemsokára meghal, három kis leánykáját egy vén anyókára akarta bízni, aki minden nap elment a háza előtt.

Megszólította hát másnap reggel:

- Anyóka, jó öreg anyóka, akarsz-e gondot viselni az én leánykáimra?

- Szívesen, - felelte az öregasszony.

- Akkor hát jöjj el holnap délben; akkorra én már úgyis halott leszek és vidd magaddal az árváimat.

A vén anyóka aztán úgy is cselekedett. A három leányka olyan szép volt, mint az esthajnali csillag és úgy hasonlított egymáshoz, mint három harmatcsepp. A legnagyobbikat Rózsának hívták, a középsőnek Viola volt a neve, a legkisebbé meg Ilonácska. Mind a hárman nagyon szomorúak voltak, hogy most már a vén anyóka fog reájuk gondot viselni, mert nagyon féltek tőle; de nem volt más választásuk.

Az anyóka azt mondta:

- Jertek velem.

S a három árva kénytelen volt engedelmeskedni. Megindultak szép lassan az öreg anyóka után, mert tudták, hogy hiába volna minden makacskodás; de nem szóltak semmit és alig bírták visszafojtani a könnyeiket.

Az anyóka pedig elvezette őket egy sűrű erdőbe, amely oly sűrű volt és sötét, hogy még a napsugár sem járta át, s mikor az erdő közepére értek, megfordult és azt kérdezte:

- Tudjátok-e, ki vagyok én?

- Nem, - felelték az árvák.

- Nos hát tudjátok meg, hogy ón nagyok a liget tündére, aki a jókat megjutalmazza, a rosszakat megbünteti.

A leánykák meglepetve néztek rá, de nem szóltak semmit; mert sohasem hitték volna, hogy ilyen csúnya és öreg tündérek is vannak.

Aztán még sokáig mentek, mendegéltek szótlanul; végre egy rozzant kunyhóhoz érték s ekkor a vén anyóka megfordult és így szólt hozzájuk:

- Tudjátok-e, hol vagytok?

- Nem, - felelték a leányok.

- Megérkeztünk a házhoz, melyben lakni fogtok; lépjetek be.

Beléptek a szegényes szobába, melyben csak egy asztal, három szék és három rozzant ágy volt. Rózsa és Viola kedvetlen arcot vágtak, midőn meglátták a nyomorúságos lakást és felsóhajtottak:

- Milyen csúf odú.

- Tőletek függ, hogy palotát csináljatok belőle, - szólt az anyóka.

- Hogyan? - kérdezték a leányok.

- Ha dolgoztok és jól viselitek magatokat; hiszen már mondtam nektek, hogy én vagyok a liget tündére, aki a jókat megjutalmazza, a rosszakat megbünteti.

Ilonácska nem szólt semmit, mert neki elég volt egy kis kuckó is, ahol alhassék és meg volt elégedve.

Az anyóka ekkor a szoba egyik sarkába vezette a három árvát és megmutatott nekik két nagy ládát; az egyik színig tele volt tiszta búzával, a másik meg szép fehér liszttel. Aztán kivitte őket a kunyhó udvarára, ahol három tyúk kapargált, három fejős kecske legelt és kijelölt nekik három darab földecskét s azt mondta:

- Most már segítsetek magatokon; többet nem tehetek, mert ez volt anyátok végső akarata. Ha kedvetek lesz dolgozni, mindig bőven lesz, amiből megéljetek: csak azt ne feledjétek soha, hogy a kisértések erdejében laktok; ne hagyjátok soha elcsábítani magatokat a kincsektől, meg az élvezetektől s érjétek be azzal, amit munkátokkal szereztek és ne kívánjatok többet.

Ezt mondva, elhagyta a kunyhót és azonnal eltűnt az erdő sűrűjében.

- Most jön csak a dínomdánom, - szóltak durcásan Rózsa és Viola, alighogy a tündér eltűnt. Egy kis tej, egy-egy tojás, egy kis kenyér, meg ez a rozzant ágy minden, amink van: bizony régente a tündérek is nagylelkűbbek voltak.

Ilonácska nem szólt semmit, fölvette a tojást, melyet a tyúkja éppen akkor rakott, hozzákeverte a liszthez és finom tésztát sütött belőle; aztán megfejte a kecskéjét és nyugodtan megebédelt, mialatt nénjei bosszúsan zsörtölődtek.

De egy kis idő múlva ezek is ráfanyalodtak, hogy Ilonácska példáját kövessék, mert majd meghaltak az éhségtől; ők is megebédeltek hát, de evés közben folyton zúgolódtak és azon tanakodtak, hogyan javíthatnának sorsukon, amelybe nem tudtak belenyugodni.

Így éltek aztán egy pár napig; egyetlen örömük az alvás volt, mert éjjel mindig nagyon szépeket álmodták s másnap azzal mulattatták egymást, hogy mindenki elmondta, mit álmodott az éjiek

Egy reggel Rózsa ezt mondta:

- Az éjjel azt álmodtam, hogy hercegnő vagyok; eljött hozzánk egy herceg és elvett feleségül; fényes királyi palotában laktam és gyönyörű nehéz selyemruhám tele volt szórva drága gyöngyökkel, meg értékes drágakövekkel.

- Én meg azt álmodtam, - szólt Viola - hogy könyökig vájkáltam az aranyban és igaz gyöngyökben; voltak rabszolgáim, fényes fogatjaim s akármit óhajtottam is, azonnal beteljesedett. Milyen kár, hogy fölébredtem és most itt vagyok ebben a nyomorúságos kis kunyhóban.

Ilonácska nem szólt semmit sem.

- Hát te nem álmodtál semmit? - kérdezték nénjei.

- Én, mikor lefekszem, mindig arra gondolok, hogy mit fogok csinálni holnap; ma éjjel azt álmodtam, hogy megfejem a kecskémet s a tejet beviszem a városba eladni, az árából pedig jó puha pogácsát veszek s ezt meg is fogom tenni. Így tehát az én álmom beteljesedik.

- Csak menj és légy gazdag a te kecskéddel. S a két idősebbik kinevette és gúnyolta Ilonácskát, hogy mért olyan szerény és elégedett; még verset is csináltak rá:

Ilonácska, Ilonácska,
Földhözragadt kis árvácska.

- Majd meglátjuk; - szólt Ilonácska - már most is gazdagabb vagyok, mint ti!

És csakugyan minden módon igyekezett segíteni magán azzal a kevéssel, amije volt; kis kertjében salátát ültetett s ezt a kecske tejével és a tyúk tojásaival együtt eladta a városban; az árából pedig már félre is tett valamit, míg nénjeinek, akik egész nap csak arról fecsegtek, amit álmodtak, nem volt egy fillérjük sem és be kellett érniük a kenyérrel és tejjel.

Egyik reggel végre Rózsa azt mondta, hogy megunta a száraz kenyeret és levágta a tyúkját; a pecsenyét megosztotta Violával, de Ilonácskának nem adott semmit.

Ilonácska sóvárgó szemekkel nézte nénjeit, mialatt jó étvággyal megették a tyúkot és folyton dicsérték, hogy milyen pompás; de aztán hamar vigasztalódott; ölébe kapta a tyúkját, össze vissza csókolta és titokban megfogadta, hogy a világ minden kincséért sem vágja le.

Néhány nap múlva Viola is megunta a kenyeret s ő is levágta a tyúkját, amelyet szintén közösen ettek meg ebédre Rózsával, de Ilonácskának semmit sem adott.

De Ilonácska ismét megvigasztalódott és azt mondta;

- Nekem még megvan a tyúkom, de nektek már nincs.

Másnap aztán Rózsa és Viola azon vették észre magukat, hogy nincs egyetlen tojásuk sem és nem tudták, mit csináljanak.

- Ilonácska, adj egy tojást nekünk, - kérték.

- Adtatok ti nekem a tyúkotokból? Én sem adok nektek tojást.

De harmadnapra mégis megszánta nénjeit, s mindegyiknek adott egy tojást. Ezek pedig, mikor föltörték, mindegyikben egy- egy fiókát találtak.

- Íme, a tündér még segíteni akar rajtatok, - szólt Ilonácska - várjátok meg, míg kitollasodnak s akkor ismét lesz tyúkotok.

De azok már beleuntak ebbe az életbe, s Rózsa azt mondta:

- Elmegyek a kecskémmel szerencsét keresni; ha nem jövök vissza, ez annak a jele, hogy megtaláltam; ha visszaküldöm a kecskémet, ez annak a jele, hogy veszélyben forgok s akkor ne hagyjatok el.

Ezt mondva, útnak indult.

Ment, mendegélt és minél tovább ment, annál jobban beletévedt az erdő sűrűjébe, úgyhogy végre félni kezdett és szívesen visszatért volna, de nem találta meg az utat. Fáradtan tovább vánszorgott tehát, míg végre egy tisztásra ért, ahol káprázó szemei előtt egyszerre csak fényes fogatok, bíborba, bársonyba öltözött hercegnők és csillogó fegyverzettel ékes lovagok jelentek meg. Minden olyan volt, mint ahogyan azt a kunyhóban megálmodta; csakhogy mikor közeledni akart e csodás társasághoz, - köd előttem, köd utánam - hirtelen úgy eltűnt szemei elől, mintha csak délibáb lett volna.