Megszállottság Copyright © 2024 Emma ZR

© Emma ZR 2024 www.emmazr.hu

Borító: Pilcz Roland

Szerkesztő: Kozma Réka

Korrektor: Kótai Katalin

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN epub 978-615-82457-1-5

Playlist:

Rácz Gergő x Sziszi: Benne vagyok

Rácz Gergő x Sziszi: Sose hagyj békén

Tenebrax: Lethargy

Paul Kalkbrenner: Invisible remix

Marilyn Manson: Heart-Shaped Glasses

Kad1r, HardPaw: Ploua

Sam Paganini: Rave

Le Castle Vania: Keep Breathing

Enrique Iglesias: Bailando

Victoria

Az öltözőben ültem, és a rózsaszín tüllszoknyám szélét gyűrögettem. Ez volt a kedvencem, a lyukak ellenére is, amelyek szétszabdalták az anyagot. A két óvónő nem messze tőlem az ajtóban susmorgott, néha-néha morcosan felém pillantottak.

– Még mindig nincs itt – mondta Miss Avery.

– Nem értem, miért nem képes időben jönni – válaszolta Miss Ella.

Az anyukám megint késett. Nem emeltem fel a fejemet, nem akartam a vádló tekintetükkel találkozni. Már a kinti cipőmet viseltem, a tornacsukának kiszakadt az eleje, kilátszott a rózsaszín zoknim, az aljára pedig sár tapadt.

Csöngettek. Azonnal felpattantam a padról, és az óvónők között az ajtóhoz szaladtam. Kinyílt, apa állt benne.

– Jó, tudom, késtem, bocs – vetette oda a két nőnek.

Megnyaltam az ajkamat, a ruhám ujját kezdtem gyűrögetni, aztán az egyik kifoszlott cérnaszálat húzogattam. Mi lehet anyával?

– Készen vagy, kismag?

Biccentettem, amitől a barna hajam az arcomba hullott.

– Máskor érkezzenek időben! Nincs több lehetőségük. Ha megint késnek, értesíteni fogjuk…

A mondat másik felét már nem hallottam, apa megfogta a vállam, és maga után húzott, kifelé a szobából. Füst- és növényszag áradt a ruháiból. Az üres folyosón visszhangzottak a lépéseink, sietősen kellett kapkodnom a lábaimat, hogy ne maradjak le.

A nadrágja szokás szerint lógott rajta, csak egy szegecses öv tartotta meg a fenekén. Alsója kilógott, a bő pólója nem fedte el. Ez akár vicces is lehetne.

– Hol van anyu?

Lenézett rám, vörös erekkel körbefont barna írisze tompán fénylett.

– Elment.

– Vásárolni? – Csak a boltba mehetett. Máshova nem szokott eljárni.

– Ja, a vegyesbe.

– Mikor jön vissza?

A nadrágja zsebébe süllyesztette a kezeit, lehajtott fejjel ballagott mellettem. Baljóslatú érzés telepedett meg bennem: a gyomromból indult ki, ahonnan szétterjedt, és egyre szűkösebbé vált a bőröm.

– Nem tudom.

Széttört. A bennem keringő valami széttört. Elszorult a torkom, a szememet könnyek mardosták. Tudtam, hogy soha többé nem fogom látni anyát. A világ meghasadt, és bár követtem tovább az apukámat, ezek már nem az én lábaim voltak, és nem is az én karom himbálózott a testem mellett.

Elhomályosult a világ, a szám lefelé görbült.

– Ne! Tudod, hogy utálom, ha sírsz! – szisszent fel apu.

– Tudom, bocsánat – szipogtam. Letöröltem a könnyeket, azonban nem tudtam abbahagyni a bőgést, bármennyire szerettem volna.

A kedvenc, pónis ruhám felső része nedves lett, és a bőrömhöz tapadt.

Apa kitárta előttem a súlyos kaput, kiértünk a friss levegőre. Arcomat melegítette a napfény, én mégis dideregtem.

Apa elővett a zsebéből egy tekert cigit, olyat, aminek furcsa, édeskés szaga van. Meggyújtotta, hosszan beleszívott, majd rám nézett.

– Valahogy csak lesz, kismag.

Axe kitárta a kocsi ajtaját. Akár egy hegy magasodott előttem, kiismerhetetlen pillantását végigfuttatta rajtam. Pár fekete tincse kérlelhetetlenül előrehullott, még veszélyesebbé téve a tekintetét. Egy gonosz mosoly jelent meg az arcán.

Nyers és letaglózó az a kemény elegancia, ami belőle áradt. Minden porcikája masszív izom, lábain feszül a sötét farmer, és képes lenne egy embert puszta kézzel összetörni. De én már azt is tudtam, hogy gyengéden is képes ölelni. Értem képes volt rá.

Vagyis a kitalált személyiségemért, Annáért.

Kiszálltam, bár a térdeim kis híján összekoccantak, küzdenem kellett az egyensúlyomért a tűsarkú csizmámban. A fogvatartóm feltűrte az inge ujját a könyökéig, a szokásos izgalmas füstösalma-illat lengte körbe, amit a legszívesebben kiharaptam volna belőle. Ő fogja meghatározni ezután az életem minden másodpercét.

Elvesztettem. Mindent elveszítettem. A bárokat, az embereimet, a kapcsolataimat. Annyira régóta küzdöttem ezekért! Az enyém lehetett volna az egész világ, ehelyett semmim sem maradt.

És ha ez nem lenne elég, Axe bosszút akart rajtam állni.

Egyértelműen nem viselte jól, hogy Anna szerepében tündökölve átvertem.

Egy villa magasodott előttünk, a hold megvilágította az alakját, a teraszán kőből emelt korlát futott körbe, a közepén pedig fekete kövekből készített tartóban tűz ropogott. Elszorult a torkom, elszorult a szívem, és meg is szédültem.

Ralph elcserélt. Odaadott a Villagersért a férfinek. Fel kellett volna robbantanom azt a szórakozóhelyet! Nincs, akire számíthatnék. Rosszul taktikáztam. Vagyis nem, hiszen éppen Ralph elárulására készültem, csak egy óra kellett volna, hogy megöljék, és átvehessem a helyét. Tudtam, hogy rezeg alattam a léc, de arra nem számítottam, hogy már valójában eltört, és egy mély szakadékba zuhanok.

Axe elindult. Egy lépés, kettő… követtem. Kihúztam magamat, a fejemet felszegtem. Megerőszakol? Odaad az embereinek? Mindannyian átmennek rajtam, aztán meg elvágja a torkomat?

A szívem dobogása kihagyott egy ütemet.

Felléptem az első lépcsőfokra. A tűsarkam csikorgott a kő egyenetlen felszínén. A villa épületén reflektorok kapcsoltak fel, bevilágítottak a korlát csavart mintájú oszlopait.

A gyomrom csomóba ugrott. Bosszút akar…

Előbb kellett volna cselekednem. Ha már akkor elfogadom Nicholas ajánlatát, amikor eljött a sztripperbárba, akkor most nem lennék itt. Akkor, ha jól kevertem volna a lapjaimat, már én ülnék Ralph helyén.

A férfi széles válla súrolta az enyémet. Szorosan mellettem sétált, mintha attól tartana, hogy meneküléssel próbálkoznék.

Felértünk a teraszra. Az idő lelassult. A máglyából a lángnyelvek az ég felé nyaltak. Megcsapott a forróságuk, ahogy kikerültük őket a bejárathoz tartva. De akármilyen meleg is volt, dideregtem. A csontomig hatolt a bizonytalanság dermesztő árnya.

Mit csináljak? Elcsábítsam Axe-ot? Megpróbáljam? Akármilyen könnyen is benyelte az Annás sztorit, egyáltalán nem ostoba. Még egy esélyt nem fog nekem adni arra, hogy átbaszhassam.

Elő kéne adnom, hogy mindent sajnálok, szánom-bánom a tettemet, és inkább csináljuk ki ketten Ralphot? Ha előadnám, hogy van egy gyerekem, a főnök pedig azzal zsarol, benyelné?

Nem az igazság számít, hanem a tálalás.

Sötétség bújt meg az üvegajtó mögött. Ahogy közelebb értünk hozzá, halkan surranva kinyílt előttünk. Beléptem az oroszlán barlangjába, és az egyetlen fegyverem ellene a nőiességem… Elcsábíthatnám. Meg kell tennem. Ha elég szófogadó vagyok, teljesítem minden kívánságát, akkor egyszer csak lehetőségem lesz megszökni.

Nem hagyná.

Ott a bárban le kellett volna csapnom Nicholas ajánlatára.

Éreztem Axe perzselő pillantását magamon. Átléptem a küszöböt.

Előadhatnám a szerencsétlen csajt, akit Ralph fenyegetett és kihasznált. Esetleg valami olyasmit is bedobhatnék, hogy rászoktatott a drogokra. Aztán felcsinált, a gyerekkel zsarol, akit mindennél jobban szeretek. Vagy van egy testvérem, akit megölne, ha nem tenném azt, amit mond.

Az előtérből halk csobogás hallatszódott. A közepén egy szökőkút spriccelt, ennek a burkolatát is fekete kőből készítették.

Axe megállt mögöttem, a füstös illata körbeölelte, magával akart rántani. Éreztem a belőle áradó vad hőt. Ennek ellenére libabőrös lettem, a zihálásom felerősödött.

Mit akar? Azonnal nekem fog esni? Levágja az ujjaimat? Megver?

– Felfelé – szólalt meg most először azóta, hogy beszálltam az autójába.

Előretekintettem: fekete függőlépcső vezetett az emeletre. Lábaim gyökeret vertek, erőszakkal kényszerítettem őket a mozgásra. Egyik láb a másik láb elé. A csendben kalapácsként kopogott a csizmám vékony sarka.

Felkapcsoltak a lámpák, átszakítva a rabul ejtő félhomályt. A ház ragyogott a tisztaságtól, rend és fegyelem uralkodott minden négyzetcentin. Rásimítottam a kezem a korlát hideg fémjére, a szívem összeszorult.

Itt fogok megdögleni! A terveim összedőltek. Az a rohadék Ralph nyert. Nem hagyhatom nyerni! Vajon él-e még? Vagy megjelent a Vörös Ékkő előtt, és Nicholas emberei lelőtték?

Nem, nem ment el. Én szerveztem oda a találkozót, minek jelent volna meg, ha tudta, hogy engem előtte elkap Axe? A francba! Ha kaptam volna még egy órát, akkor minden másképpen alakul!

És azt vajon megtudta, hogy mit szerveztem ellene?

Ki kell szabadulnom! Megölnöm! De inkább szúrom le magamat a csizmám sarkával, mint hogy engedelmes szolgája legyek Axe-nak. Ha belehalok, se vagyok hajlandó behódolni!

Talán, ha megpróbálnám előadni neki, hogy egy áldozat vagyok… Azonnal átlátna rajtam. Még egyszer nem tudom bekajáltatni.

Az egyetlen esélyem, hogy… Talán jobban akar engem, mint bármi mást.

Axe

Zihálva ébredtem fel. A mellkasomat összepréselte egy ismeretlen erő, alig bírtam levegőt juttatni a tüdőmbe, torkomat mintha ujjak szorongatták volna. A leszakadt redőny rései között sötétség kúszott be a szobába. Sötét volt minden, a falak, a padló, a szekrény és az ágy is. Míg a szemem megszokta, hideg cseppek ültek ki a tarkómra.

Az árnyak mozgolódtak, rémekké álltak össze, akik rám akarták vetni magukat.

Hevesen dobogó szívvel másztam le az ágyról, a kisautóm a földre esett. Félig vakon az ajtóhoz bukdácsoltam. Kintről sötét ütemek szűrődtek be, anya és a nemrég beköltözött férfi mindig ilyen zenét hallgattak.

Végigtapogattam az ajtót, mire megtaláltam a kilincset, és lenyomtam. Tenyerem csúszott rajta az izzadságtól.

Kikukucskáltam a résen. A plafonról logó körte halványsárga fénybe vonta a nappalit, ahol a kanapé mellett egy meztelen férfi mozgott. Vörös hajáról felismertem Rudit. Folyamatosan előre-hátra lendült a csípője, néha belehörgött az ütemekbe. Anyát nem láttam.

A szívem felpörgött, kiléptem a szobámból. Hol lehet anya?

Lábujjhegyen közelítettem meg a kanapét, az oldalához kerülve megláttam: meztelenül feküdt, arca a kanapéra nyomódott, a szája szétnyitva, a szeme lehunyva. A karjai tehetetlenül lógtak lefelé, miközben Rudi erősen szorította a derekát.

Jól van? Él még? Mi történt vele?

Reszkettem a félelemtől, mégis a férfinak rohantam, ellöktem anyától.

– Mi a fasz? – hördült fel. Zavaros tekintettel nézett rám. – Mi a faszt csinálsz itt? – túrt bele a hajába.

Visszafordultam anyához, aki nem mozdult, akár egy sérült állat feküdt.

– Anya? – Közelebb léptem hozzá, óvatosan meglöktem a vállát.

– Hagyjad, semmi baja, csak utazik – térdelt vissza mögé Rudi. – És most megbaszom éppen. A farkam berakom a pinájába.

De nem így tett, összevont szemöldökkel rám tekintett. Kirázott a hideg tőle, a gyomrom összezsugorodott.

Valami rossz készülődik.

– Bár nem olyan szórakoztató egy majdhogynem hullát baszni – tette hozzá, megnyalva az ajkát.

Nehezen nyeltem egyet. El kell tűnnöm, rosszat akar tőlem. Elfordultam, hogy visszaszaladjak a szobám rejtekébe, az ágyam védelmébe, de Rudi elkapta a karomat.

Magához rántott, megcsapott a bűzös lehelete.

Rossz… el kell menekülnöm!

– Érintsd meg a faszom – mutatott rá.

Szabadulni akartam, kitépni magam a szorításából, az ujjai azonban a felkaromba martak. A fejemet ráztam, összeszorítottam a szememet és a számat, hátha erősen gondolok rá, akkor eltűnhetek erről a rossz helyről. Azon a játszótéren akarok lenni, ahol egyszer jártam, ahol volt hinta és homokozó, és szórtam a homokot, és anya rám szólt, hogy ne csináljam, én azonban továbbcsináltam, ujjaim közül kiperegtek az apró szemek, a szél pedig odébb fújta őket…

Megragadta a tarkómat.

– Vedd a szádba! – tolta lejjebb a fejemet. Ellenálltam, de gyenge voltam hozzá képest. Előrebuktam, az arcomhoz ért a fasza. Hányinger kúszott fel a torkomba, annyira összeszorítottam a fogsoromat, hogy a fogaim már fájtak.

És hintáztam is, előre és hátra, bőrömet sütötte a nap, és azt képzeltem, elkaphatom a napot és a felhőket, és megérinthetem őket, befészkelhetek közéjük, és beléjük haraphatok. Biztos puhák és szétfolynak, mint az a cukorka, amit egyszer kaptam egy nénitől…

– Vedd be a szádba, vagy téged is megbaszlak – hörögte, és úgy fordította a fejemet, hogy a számhoz érjen a fasza. Büdös volt, nedves.

Öklendeztem, a szám szétnyílt, ő pedig bedugta. A hányás feltört a torkomon, egyenesen rá.

– Mi a fasz?! – üvöltött, és ellökött magától a falnak.

A fejem nekikoppant, azonnal odakaptam, hasogatott.

De nem várhattam tovább: felpattantam, és rögtön a szobámba futottam. Becsaptam az ajtót, és az ágyamba bújtam, beburkoltam magam a takaróba.

Odakint dörögtek a lépései, hangosabbak voltak a zenénél. Aztán már nem hallottam. A pulzusom a fülemben dobolt.

Beleharapok a felhőkbe és a napba is. Egyszer olyan magasra lendülök majd, hogy elérem a felhőket.

A fürdőszobában felcsobogott a csap. A fogaim egymásnak koccantak.

Olyan kicsire húztam össze magam, amennyire csak tudtam. Térdeimet a számhoz húztam, átkaroltam őket.

Megint feldübörögtek a léptei, ahogy a szívem is. A lépések hangja elhalt az ajtóm előtt. Összeszorítottam a szememet.

A lábujjaimat is beledugtam a homokba, vicces érzés volt, ahogy simogatta a talpamat.

Halk kattanás jelezte, hogy valaki lenyomta a kilincset. Nyikorogva kitárult az ajtó, meztelen talp csattant a padlón.

Nem vagyok itt, nem vagyok itt, nem vagyok itt. Nem látok senkit, engem sem lát senki. Elbújtam. Nem láthat meg. Nem találhat meg.

Lerántotta rólam a takarót, felüvöltöttem, szaladni akartam, de belenyomott a matracba.

Egyszer fellendülök a felhőkig, és beléjük harapok majd.

Akár egy büszke vadló, úgy sétált fel előttem. Kihúzta magát, a fejét felszegte, a megadás legkisebb jelét sem mutatta.

Mit fog tenni? Kitalál valamit, hogy megszánjam? Hogy megbocsássak neki? Megpróbál elcsábítani, felhasználva a testét, hátha megenyhülök az irányába?

Megfejthetetlen kép. Hazug szőke haja a hátát verdeste, egyenesen a formás feneke felett ért véget. Hamarosan csupán a puszta valóság, a puszta igazság marad meg belőle. Nem lesz több egy roncsnál: meg fogja magát adni. Nem tehet mást.

Vagy behódol nekem, vagy meghal.

Felkísértem a cellájához. Megállt a felső szinten, mintha csak egy vendég lenne, körbenézett. A második ajtóhoz mentem, elhúztam. Akárha a megérdemelt lakosztályához kísérnék, besétált. Ezüstruhája megfeszült a fenekén, kissé jobbra-balra billegett, bizonytalanul járt a fekete csizmájában.

Beléptem utána, majd magam mögött behúztam a tolóajtót, ami halk kattanással simult bele a falba. A szűkös szobába az ablakon szűrődött be halványan a kinti reflektorok fénye, a rajta lévő rácsok rajzolatát a földre vetítve. Nem is volt mit megvilágítania: ez egy cella, nem pedig egy lakosztály.

Nem volt benne semmi, csak egy ajtó, ami mögött egy WC és egy mosdó kapott helyett.

Victoria megfordult. Hazug kék szemével merőn fürkészett, akár egy gép, aki éppen programokat futtat át magán, és még nincs tisztában azzal, mit is cselekedjen.

Bezártam kettőnk között a távolságot, aztán a karjánál fogva arccal a falnak taszítottam. Bokája megbicsaklott, nekiesett. Egy másodpercen múlt, hogy a kezével megtámaszkodott rajta, és nem koppant a feje is. Megálltam mögötte, félresöpörtem a haját, és megkerestem a ruhája rejtett cipzárját. Percegtek egymáson a fogak. Nagyon lassan húztam le, nagyon lassan fedtem fel a hibátlan bőrét.

Éjfekete orchideaillat áradt belőle. Felfalom, és kiköpöm a csontjait.

A derekánál jártam, a tetoválása felett: „Minden ember kurva, csak más az ára.” – hirdette a fekete szöveg. Megrándult a szám széle. Mi lehet az ő ára?

A ruha puhán szétnyílt két oldalra. Megérintettem a bársonyos bőrét, végigfuttattam rajta a tenyeremet, fel a válláig. Megszorítottam, miközben közelebb hajoltam hozzá, beszívva kívánatos, mérgező illatát. A nyelvemen éreztem a parfüm csípősségét. A légzésem felgyorsult, de az övé nem: vártam a reakcióját, azonban ő nem tett semmit. Nem ellenkezett, nem csábított, még csak tudomást sem vett rólam.

Lejjebb toltam a cipzárt, zizzenő hangja megtörte a csendet. Aztán halk pattanással véget ért, lehullott róla a ruha. Semmit nem viselt alatta. Még közelebb léptem hozzá, ágyékom a fenekéhez simult, ő is tökéletesen érezhette, mennyire megkeményedtem tőle.

A nyakára simítottam a tenyeremet, ujjaim körbefonták a torkát. Csak ki kéne oldanom a nadrágom gombját, lehúznom a sliccemet, és már elő is vehetném a farkamat, hogy megdugjam. Az enyém lehetne.

Összerázkódtam a vágytól. Szabad kezemet a csípőjére csúsztattam, durván belemarkoltam. Megtehetném.

Az enyém. A számmal a fülét súroltam, beszívtam a levegőt, kifújtam… Mondani akartam valamit. De valójában felesleges volt megszólalnom.

Victoria is tisztában volt vele, hogy az élete és a valósága mostantól rajtam múlik. Lüktető farkam a fenekéhez préseltem, hüvelykujjamat mélyen a bőrébe nyomtam, vadul dobolt alatta az artériája. Elakadt a lélegzete, megfeszült a nyaka, de nem ellenkezett. A kiszolgáltatottsága megmérgezett.

Megtörhetem a testét.

De én a lelkét akartam.

Átvert. És ezért fizetni fog.

A nyakánál fogva megfordítottam, és a falnak szorítottam. Kék kontaktlencséje nem teljesen fedte el írisze valódi barnaságát, mögüle átütött némi sötét színárnyalat – érzelmet azonban nem láttam a tekintetében. Izgatottan lélegzett, és bár meztelenül állt előttem, kicsit sem tartott attól, mit tehetek vele.

Újabb játékra készül. Ahogy én is.

A tét pedig az élete.

Ha behódol, életben hagyom. A szolgám lesz, aki a kívánságaimat fogja lesni, és kielégíti minden vágyamat. Ameddig elég szórakoztatónak találom.

Pisze orra alatt a szája sem mozdult, nem mosolygott, nem görbült le, nem nyílt szét.

Lehajoltam hozzá, ajkunk kis híján összeért. A csípőjéről lejjebb simítottam, egyenesen a combjai közé, a csupasz puncijához. Meg se rezzent, még akkor sem, amikor az ujjaimmal utat kerestem a puha szeméremajkai között. Feldugtam kettőt, a szeme azonban meg sem rebbent, még a teste se rándult össze, pedig szűkös szárazság fogadott, semmiképpen nem lehetett kellemes neki.

– Szánalmas, hogy ezzel próbálod a hatalmadat fitogtatni – suttogta. Lehelete cirógatta az államat.

– Nem fitogtatok semmit. De kinézem belőled, hogy a puncidban pengéket rejtegetsz.

Kihúztam az ujjaimat, majd az ajkaihoz tettem. A szájába csúsztattam… Mire ráharapott. Számítottam erre, fel se szisszentem a támadástól – viszont elmosolyodtam, mert végre érzelmet mutatott. Ha nem reagálna semmit, akkor ez az egész nem lenne olyan szórakoztató.

Akkor semmi értelme nem lenne.

Akarom a fájdalmát, akarom a szenvedését, az összes rohadt kínját akarom!

– És a seggemmel mi lesz? – vonta fel kacéran a szemöldökét. – Talán ott rejtettem el valamit.

Megdörzsöltem a számat. A farkam a sliccemnek szorult a nyílt felhívástól. Képes ilyen helyzetben is bosszantani?

Őrült picsa.

Félnie kéne tőlem, nem pedig bőszítenie.

Rászorítottam a vékony nyakára, ajkammal megcirógattam az arcát. Az alhasam izmai berántottak.

Az enyém, és bármit tehetek vele. De ha a testét venném el erőszakkal, az szánalmasan gyenge húzás lenne.

Az csak a fizikai erőről szólna.

Én a lelkét akarom, amit nem lehet erőszakkal megszerezni.

– Azt a faszommal fogom majd megnézni – suttogtam a fülébe.

Ahogy kimondtam, majd felrobbantak az izmaim. Elképzeltem, hogy a szűk járatba erőszakolom a farkamat, átnyomom a merev záróizmon, hogy aztán megdugjam, ahogy már oly sokszor elterveztem.

Akartam a sikolyát, akartam a nyögését, akartam, hogy szenvedjen alattam. De ezt majd ő fogja felajánlani, amikor már nem bírja tovább.

Elhúzódtam tőle, pár hosszú másodpercig még egymás szemébe bámultunk. Majd lehajoltam, elkaptam a lábszárát, és megrántottam. A földre esett, én pedig gyorsan megszabadítottam a hosszú szárú cipőktől, az egyikből kiesett egy kés, koppant a padlón.

Felvettem a fegyvert, és anélkül, hogy ránéztem volna, otthagytam meztelenül.

A tolóajtót kulcsra zártam magam mögött. A kés markolatát fogva vártam egy percet, hátha hallok valami hangot, de semmi nem szűrődött ki.

Átkozott forróság melegítette fel a mellkasomat: az enyém.

Soha többet senki nem férhet hozzá, ha én úgy nem akarom. Én dönthettem az élete minden másodpercéről, én dönthettem róla, hogy mit ehet, mit ihat, mit csinálhat, ki érhet hozzá, ő kihez érhet hozzá.

Ez némi elégtételt jelentett azért, mert Anna szerepében napokig húzta az agyamat, csábított, és már majdnem elhittem, hogy normális életem lehet. Még egy kutyát is szereztem miatta! Pedig ő csak a főnöke parancsát hajtotta végre.

Visszafordultam a lépcsőhöz, ahol a srácok vártak. Murdoch jobb szemét eltakarta a szemkötője, az ép balban azonban megannyi kérdés tükröződött. Kérdések, amiket nem valószínű, hogy fel mer tenni.

– Menjetek vissza a klubba. A mai napot még lezárjuk.

Bólintottak, majd hátat fordítottak, és lesiettek a lépcsőn. Elővettem a telefonomat, miközben az egyszerű, fehér, furnérlemezből készült ajtót néztem.

Ez a hely lesz a végzete.

Én leszek a végzete.

Tárcsáztam Jared számát. A vonal sokáig kicsöngött, végül csak beleszólt egy álmos hang:

– Igen?

– Holnap reggelre írd meg a Villagers átadásának a papírjait. Utána keress eladó szórakozóhelyeket.

– Rendben.

Bontottam a vonalat. Az ajtó mögül továbbra sem szűrődött ki semmilyen hang. A diadal mámoros érzésével elsétáltam.

A folyosón minden lépésemnél újabb és újabb lámpák kapcsoltak fel, megvilágítva a falakon lévő kutakat. A víz egy kis csőből csobogott kifelé, szétszórva a cseppeket az alatta lévő tölcsér alakú tálba.

Elhúztam a következő tolóajtót. A szobám hatalmas előterében a kialakított bárrészhez mentem, a polcokon és a hűtőben minőségi italok sorakoztak. Levettem egy alacsony falú poharat, jéghideg, borostyánsárga rumot töltöttem bele.

Egy húzásra megittam. Az édes ital betöltötte a számat, majd lágyan csordult át a torkomon. Valójában csupán a forrósága ért el hozzám: a lángoló forrósága, amely még jobban felszított.

A telefonomon megkerestem a zenelejátszó applikációt, elindítottam egy rave listát. A sötét hangok halk traktusokkal indultak, aztán egyre vadabbá váltak. Még egy kört töltöttem magamnak. Az U alakban elterülő kanapéhoz sétáltam vele, ami egy asztalt fogott közre. Elővettem a nadrágom derékrészéből Victoria kését. Leültem, amitől bekapcsolt az asztal, vagyis kijelző: egy tó látképét vetítette, amiben aranyhalak úszkáltak.

Felemeltem a vékony fegyvert, a penge hegyén megcsillant a fény.

Meg fogom törni.

Valószínűleg a testét akarja majd ellenem használni. Én pedig engedni fogom neki, hagyom, hogy elcsábítson, hagyom, hogy nyeregben érezze magát.

Belekortyoltam a hideg italba. Az édessége simogatta a nyelvemet.

Bezártam a gonosz démont, már csak az a kérdés, mennyi időbe fog telni, hogy eltiporjam.

Victoria

A tévében aranyos, színes lovacskák éppen muffint sütöttek a többieknek. Még soha nem ettem muffint. Milyen íze lehet? Az egyik lovacska, Apple Jack nagyon fáradt, ezért elrontja a süteményt, és mindenki gyomorrontást kap. Betegek lesznek, és le kell feküdniük.

Az egyik lánynak az óvodában van ilyen lovacskája. Én is annyira szeretnék egyet!

– Mindjárt itt vannak a barátaim – szólt át apu a konyhából. – Eszel valamit?

Megnyaltam a számat. Remélem, nem érnek ide addig, amíg vége nem lesz a lovacskás sorozatnak.

– Nem, köszi – feleltem gyorsan.

Felsercent egy öngyújtó, növényszagú füst terítette be a szobát. Apple Jack hátsólábaival megrúgta a fát, mire arról piros almák hullottak a kosarába. Twilight odament hozzá beszélgetni.

– Tudod, hogy be kell menned a szobádba.

– Igen, tudom – válaszoltam gyorsan, hogy halljam a lovacskák párbeszédét.

A színes képek egyre csak váltakoztak: az aranyos nyuszik megvadultak, és csordaként átvágtattak a pónik élőhelyén. Az egyik lovacska elájult. Felnevettem. Vicces, hogy a nyuszik ilyenre is képesek.

A képernyő váratlanul elsötétült. Felpattantam a földről, körbenéztem, mire apát láttam meg a távirányítóval a kezében. Ujjam köré csavartam a felsőmből kifoszló egyik hosszú cérnaszálat. Vajon mi lesz a rész vége? Apple Jack kipiheni magát? Annyira érdekelt volna!

– Húzás!

A földön egy hamutálban összegyűrődött csikkek hevertek, mellette egy félig kinyitott üres pizzásdoboz, aminek az alján ketchup kenődött szét. Átvágtam közöttük, ki a nappaliból, be a saját szobámba. Szerencsére felértem már a kilincset, lenyomtam, és bementem.

Belül elfordítottam a kulcsot, majd a nyikorgó ágyamba másztam. Felhúztam a takarót a fal mellől, de ahogy mozgolódtam, nedvességet éreztem a fenekemnél. Gyorsan leszálltam, megtapogattam magam hátul: szerencsére a ruhám nem lett olyan.

Megfogtam a lepedő sarkát, megpróbáltam lehúzni, azonban az anyag kicsúszott a kezem közül, ezért hátraestem. Ajkaim közé vettem a hüvelykujjam, és megszívtam. Jólesett szívogatni a lágy bőrt.

Éjszaka bepisiltem, de nem mertem elmondani apunak. Valahogy meg kellett szabadulnom a lepedőtől.

A csengő halkan felberregett a nappaliban. Hallottam, ahogy apu kinyitja az ajtót, és hallottam az érkező vendég dörmögését is. Hamarosan felszisszent valami, a növényszag pedig annyira erős lett, hogy az ajtóm alatt is bekúszott.

Felkeltem a földről, megint megpróbáltam lehúzni a lepedőt. Most sikerült. A sarokba dobtam, aztán felhúztam a takarót, és azt terítettem az ágyra. Felfeküdtem rá, elővettem a könyvemet, amiben kutyák voltak.

Zene harsant, apu hiphopnak nevezte. Utáltam. A gyomrom hangosan korgott egyet. Rászorítottam a kezemet. Nem szabad kimennem, ha itt vannak apa barátai. Sokáig szoktak maradni, csak reggel jöhetek elő.

Kinyitottam a könyvet. A múltkor találtam egy kuka mellett, amikor apával elmentünk kaját venni. A lapokat valaki összefirkálta, a kutya arcát egy fekete vonal szabta át. Ki művelhetett ilyet? Milyen lehetett firka nélkül? Biztosan sokkal jobban nézett ki!

A gyomrom megint megkordult. Erősebben megnyomtam, hátha abbahagyja, és hátha elmúlik az a szorító érzés benne. A következő oldalon sárga-piros színekkel rontották el a kutya kinézetét. Pedig annyira aranyosan mosolygott! Milyen jó lenne egy ilyen plüssállat, mindig magamnál tartanám.

Megvédene.

A gyomrom megint nagyot korgott, elviselhetetlenné vált az érzés. Nem fogom reggelig kibírni!

Nagy levegőt vettem, letettem a könyvet, és felkeltem az ágyról. Az ajtóhoz mentem, elfordítottam benne a kulcsot, és résnyire tártam. Kikukucskáltam, átláttam a nappaliba, apu háttal állt, a kezeivel összevissza hadonászott, és közben magyarázott valamit, amit nem értettem a hiphoptól.

Nem szabad kimennem…

A gyomrom fájdalmasan begörcsölt, sajgott. Becsuktam az ajtót. Nem, inkább itt maradok. Az ágy mellett megpillantottam a kisnyuszimat. Felvettem a földről, és kicsit leporoltam, de ezzel sem tudtam megszabadítani a zöld ruháját a ráragadt barnás foltoktól. A szeme kicsit lógott, megpiszkáltam, a mögötte lévő cérnaszálat akartam meghúzni.

Fájt a hasam. Az éhségem egyre erősebb lett.

Magamhoz szorítottam a nyuszit, megint az ajtóhoz mentem, azonban most kinyitottam, és nagy levegőt véve ki is léptem. Újabb nagy sóhaj után kiszaladtam, egyenesen apuhoz. Ő nem vett észre, a vele szemben álló fiúnak magyarázott, akinek a fején fordítva volt a baseballsapka, és ugyanolyan bő pólót viselt, amilyet apa szokott.

Megfogtam a nadrágja szárát, lenézett rám.

– Éhes vagyok!

– Bassza meg, mondtam, hogy maradj a szobádban! – mordult rám. Összerezzentem. Nem szabadott volna kijönnöm, rossz dolgok fognak történni!

– Hé, higgadj le, haver – szólt közbe a másik. – Csak éhes. Egy ilyen szép lánynak nem szabad éheznie! – vigyorgott rám, az egyik foga sárgán fénylett. A nyakában nehéznek tűnő nyakláncokat viselt.

Apa megdörzsölte az orrát, aztán átment a konyhába.

A fiú leguggolt elém, a nyakában lógó nehéz láncok egymáshoz ütődtek. Különböző betűket akasztott magára, vagyis gondolom, betűket, hasonlítottak a könyvekben látottakra. Méregetett, amitől kellemetlenül megfeszültek az izmaim, nem akartam a közelében lenni.

– Tudod, egy ilyen szép lányt nem kéne az apukájának rejtegetnie – nyúlt felém, meg akarta érinteni az arcomat, de én hátraléptem.

Erősen megszorítottam a kisnyuszimat.

Visszatért apa, két szelet kenyeret nyújtott át. Elvettem, aztán visszaszaladtam a szobámba. Becsuktam magam mögött az ajtót, és elfordítottam a kulcsot. Nagyon dobogott a szívem.

A sarokba tett asztal alá bújtam, behúzódtam a hátsó lábához. A kisnyuszit szorongatva emeltem fel a kenyeret. Beleharaptam, majd meghúztam, hogy le tudjak belőle csípni egy darabot a fogaimmal. A héja ropogott, a belseje pedig dörzsölte az ínyemet.

A falatot nagy nehezen átpréseltem a torkomon, lejutott a gyomromba is, ott viszont nemcsak fájdalmat éreztem már, hanem valami sokkal rosszabbat. Még annál is rosszabb volt, mint amikor esténként felkeltem arra, hogy nincs velem senki, és anya elment, kint meg emberek röhögcsélnek és üvöltöznek.

Félreraktam a maradék kenyeret, sírva fakadtam.

Az ablak mellett álltam. A tejüvegen csupán tompa fény szűrődött át, a sötétet lassan világoskék váltotta fel. Az ablakot vastag rácsok védték. Esélyem sem volt megszökni.

Az első napom. Levettem a parókámat, és a sarokba hajítottam a csizmáimra. Axe mellett nem volt rá szükségem, pontosan tudta, hogyan nézek ki. Előle nem titkolhattam el az igazi külsőmet.

Beletúrtam a hajamba, hogy felfrissítsem a fejbőrömet. Legalább azt.

Mikor fog bejönni hozzám? Mi lesz az első kínzás, amit kitalált nekem? Levágja az egyik ujjamat? Sebeket ejt rajtam? Az biztos, hogy nem megölni akar. Ha meg akarna gyilkolni, akkor már tegnap a kertben elvágta volna a torkomat. A fűről vagy a betonról jóval könnyebb lemosni a vért.

Meg akar kínozni. Hátha akkor engedelmes szolgája leszek.

Halkan felkuncogtam.

Soha nem leszek a szolgája.

Elfordultam, és járkálni kezdtem az apró szobában. Totál üres volt. Az ajtó mögött egy WC és egy csap fogadott, csak éppen a csapból nem folyt víz.

Émelyítő érzés töltött el a víz gondolatára. A szám már kiszáradt, légkondi hiányában megült a meleg az apró helyiségben.

Nem nyaralni jöttem, tehát nem számítottam all inclusive ellátásra.

Se víz, se kaja. Ez az első kör? Arra kíváncsi, mennyire vagyok a szükségleteknek kiszolgáltatva? És ezután mi következik? Odaad az embereinek?

Elszorult a torkom.

Nem tenné meg, ennél fontosabb vagyok a számára, nem lenne képes átnyújtani nekik, hogy használjanak engem… Ugye?

Ennél jobban akar engem. Ahogy én őt.

A gyomrom fájdalmasan összeszűkült az éhségtől. Ha nem vagyok kiszolgáltatva a szükségleteimnek, akkor nem fog tudni ezzel irányítani.

Nevetséges. Az ilyen apróságok már régóta nem számítanak nekem.

Meztelen talpam hozzátapadt a padlóhoz. Kékre festett körmeim elütöttek a burkolat szürke színétől. Ezek az első körök: erősnek kell maradnom, és felállítanom a stratégiát.

El kell csábítanom… pont erre számít. Lehet, még tettetné is, hogy sikerült, belemenne a játékba.

Megálltam a fehérre vakolt fallal szemben.

Axe egész Las Vegast a kezéből etette, nem hülye, egyáltalán nem. Számít rá, hogy megpróbálom majd elcsavarni a fejét – hiszen ez az egyetlen lehetőségem.

Lehunytam a szememet, homlokomat a falnak döntöttem.

Nem menekülhetek. Bosszút akar rajtam állni, és bosszút fog rajtam állni. A legjobb dolog, ami történhet velem, ha minél kevesebb szenvedéssel meghalok.

Tanyát vert bennem a félelem, a zsigereimben rezgett. Egy fegyver a halántékomnál, aminek minél előbb el kéne dördülnie.

Semmi nem köt a világhoz. Ha elmegyek, nem lesznek szomorú rokonok, még csak egy háziállat sem, senkit nem érdekel.

Reszketve szívtam mélyre a levegőt, kitöltötte a tüdőmet, erőt hajtva a tagjaimba.

Dögöljön meg! Én fogok irányítani.

Még a halálomat is.

És előbb halok meg, mint hogy a szolgája legyek.

Axe

Mindig ugyanúgy ébredtem, lehetett akármilyen nap, egyvalami nem változott soha, ez pedig a torkomban érzett fullasztó érzés. A mellkasomra súly nehezedett, a tüdőmből elfogyott a levegő.

A szemhéjam felpattant, fel akartam ülni, de visszafogtam magamat. Lihegve vettem apró levegőket, az arcom égett. A félig leszakadt redőny rései között napfény szökött a szobába, apró, hosszúkás pöttyök vetültek a földre.

A szívem dörömbölt, nagy kortyban lenyeltem a felgyülemlett nyálamat. Kintről sötét lüktetés hangja szivárgott be, anya és az új, ideköltözött férfi mindig ilyet hallgattak. Minden a megszokott. A rémek mégsem másztak le rólam. Megráztam magamat, hátha megszabadulhatok tőlük, de ők ott tanyáztak a sarok sötétjében, ahol a sárga virágos tapéta már félig leszakadt.

Kimásztam az ágy alól, felálltam. Meztelen talpam alatt hűvös fa fogadott. Lábujjhegyen settenkedtem az ajtóig. Lenyomtam a kilincset, a félelem összeszorította a torkomat. Soha nem tudtam, mi fogad majd az ajtó mögött.

Lenyomódott a zár, elengedtem a sárga fogantyút. Megfogtam az ajtó oldalát, kilestem a nappaliba: minden a megszokott, a hangfalakban rezgett a sötét ütem, az asztalon a tegnap reggelire kapott kenyerem maradékán száradt a sárga vaj.

Egyre több nyál gyűlt fel a számban, nem bírtam lenyelni. Lábujjhegyen indultam el, tettem pár lépést az ágynak kihúzott kanapé felé. Megálltam. A bútor mögül fekete haj bukkant elő a földön.

Reszketett az ajkam, még egy lépést közelebb mentem. Az a férfi, aki pár hónapja költözött ide, ott hevert a szürke padlón, karjából tű állt kifelé. Megkerültem a bútort, az anyám a kanapénak dőlt, feje lehanyatlott a vállára, felkarját egy piros cipőfűző szorította el, alatta elfehéredett a karja, a könyöke belső, puha részéből ugyancsak egy tű állt kifelé. Másik keze az ölében feküdt. Csak egy melltartót viselt. A férfi meztelen volt. Mindketten fehérek. Előttük fényes papír, kanál, egy leégett mécses.

A szívem kihagyott pár ütemet, a torkom kiszáradt.

Mögöttük egy kis asztalon egy Jézus-szobor állt, széttárt karokkal. Piros palást ölelte körbe a fehér ruháját, fején félrebillent arany korona.

– Anya? – Hangom beleveszett a sötét lüktetésbe.

Nem jött válasz. Anya meg sem mozdult.

Annyira remegtem, hogy azt se tudtam megállapítani, emelkedik-e a mellkasa, vagy sem.

Átléptem a férfi lábát, hogy közelebb kerüljek anyához. Óvatosan meglöktem a vállát. A bőre jéghideg volt. A teste nem moccant.

A fogaim újra és újra összekoccantak, nem bírtam uralkodni a remegésen. Megmarkoltam a vállát, és erősen megráztam, hátha… de ettől csak eldőlt oldalra, akár egy bábu. A tű mélyebbre fúródott a bőrébe; hányinger kúszott fel a gyomromból.

Sűrűn pislogtam, hátha végre történik valami, anyu felkel, kirántja magából a tűt, beletúr a rövid szőke hajába, és észrevesz. De semmi nem történt. Meg se moccant. Hátrébb léptem, elbuktam a férfi lábaiban, hátraestem. Anyu szája ellilult, a bőre falfehér, lila-zöld vénái átlátszottak a bőrén.

A Jézus-szobor széttárt karokkal állt a kanapé mellett.

Szólnom kell valakinek! Pókmászásban hátráltam, a hangfalaknak ütköztem. A rémek rátelepedtek a mellkasomra, kiszorították belőlem a levegőt. Elfúltam. Az arany korona tüskékből állt.

Szólnom kell… Felpattantam a földről, a bejárati ajtóhoz siettem. Lenyomtam a kilincset, de nem nyílt ki. A kulcs nem volt a zárban, nem volt mellette, és nem láttam máshol sem a földön. Körbeszaladtam a lakásban, benéztem az asztal alá, a székek alá, kihúztam a fiókokat, de azokban csak csótányok tanyáztak.

Visszamentem anyához, a nadrágja a kanapén hevert. Beletúrtam a zsebeibe, a kulcsot azonban nem találtam meg. Zihálva szaladtam vissza az ajtóhoz, ki kell jutnom innen…

Előrehajtottam a fejemet, a tarkómra jéghideg cseppek verődtek. A hajnali fejfájás rendeződni kezdett, már nem zúgott a fejem, és a gyomrom sem kavargott az éjjel elfogyasztott alkohol mennyiségétől.

A cseppek lefolytak rólam, le a csempére, majd kavarogva elnyelte őket a lefolyó.

Vér keveredett vízzel. Rengeteg vér. Felemeltem a fejemet, lehunytam a szememet; az emlék mélyről tört utat magának a valóságba. Mélyről, nagyon mélyről, ahova eltemettem, de úgy látszik, teret követelt magának.

Egy fejbe lövés rengeteg vérrel jár. Ha az áldozathoz… nem, Gust semmiképpen nem lehet áldozatnak nevezni. Ha a rohadék féreghez közel állunk, akkor ránk is sok jut a vérből, amihez aztán sok víz kell, hogy lemoshassuk magunkról.

Összerázkódtam, fázni kezdtem, a fogaim egymáshoz koccantak. Mi lett volna Penelopéval, ha Gus nem végez vele? Összejövünk? Szépen elvagyunk, amíg meg nem halunk? Kiemelem a nyomorult életéből, odaköltözik a tengerhez, én meg gyakran meglátogatom, és élünk, mint hal a vízben?

Jó vicc.

Kinyitottam a szememet, eltekertem a recés csapot, majd elsétáltam a felakasztott törülközőig. Ahogy lekaptam, fájdalom nyilallt a fejembe.

A rumot nem a legjobb ötlet ginnel keverni.

A zuhanyzónak kialakított részről átsétáltam a hálóba. Alig száradtam meg, már kapdostam is magamra a ruhákat: alsónadrág, ing, farmer, zokni, csizma. A másik nadrágomból elővettem a kulcsot.

Milyen lehetett az első éjszakája a ribancnak? Kitalált már egy tervet?

Felöltöztem, átmentem az előszobába, ahol az üres üvegek miatt eltorzult aranyhalak úszkáltak az asztalban. Kiléptem a folyosóra, Jack rögtön a lábamhoz csapódott. Együtt sétáltunk a ribanc ajtajához. Semmi hang nem szűrődött ki mögüle.

Meg kéne néznem, talán már el is kezdhetnénk az életre szóló játékot. Mit fog kitalálni? Meg fog környékezni, kedves szavakkal akar majd magához édesgetni, hogy bocsássak meg, őt valójában Ralph megzsarolta?

Elhúztam a számat. Kimutatta már a foga fehérjét, veszedelmes ribanc, akit nem zsarolt senki, csupán a hatalom iránti vágya hajtotta. Az irányítás. Hogy jobb lehet nálam.

A zsebembe süllyesztettem a kezemet, rámarkoltam a kulcsra. Túl korai. Még hagynom kellett szenvedni a szomjúságtól és az éhségtől. A bizonytalanságtól.

A lépcsőhöz mentem, leballagtam, vigyázva a hirtelen mozdulatokkal. Jack karmai karistolták a padlót. A ház már ébredezett, az étkezőből csilingelés törte meg a szökőkút morajlását – a kinti tűz alig parázslott már.

Az ablaküvegen tompa, napfelkelte-fények törtek át. Hunyorogtam, bántották a retinámat, és zsibongott tőle az agyam. Átmentem a másik szobába, ahol egy megterített asztal várta a bandát. A mexikói bevándorlónő hordta ki a konyhából a különböző fogásokat.

A frissen sütőt pékáru illata betöltötte a szobát, csak a sült hús aromája hatolt át rajta. Ettől Jack is éberebb lett, vad szaglászásba kezdett.

Az asztalnál nekem háttal Murdoch ült. Kihúztam egy széket, azt, amelyik a legközelebb volt az átlátszó kancsóban gőzölgő kávéhoz, majd leültem. Töltöttem a fehér porceláncsészébe a fekete folyadékból. Akár a méreg, úgy kavargott benne.

Jack vakkanással jelezte a mexikóinak, hogy éhes.

– Jó reggelt – nézett rám Murdoch egyetlen ép szemével. – Korán ébren vagy.

Belekortyoltam a keserű folyadékba, a forrósága eltöltött, kivert tőle a víz is.

– Bezártuk hajnalban a helyet. Sajnálom, hogy vége van – folytatta kérés nélkül is. – A srácok bírták.

Én meg nagyon bírtam, hogy az a szuka ott rohad abban a szobában.

– Lesz másik. Jaredet már ráállítottam. – Letettem az átmelegedett csészét.

Murdoch elvett egy zsemlét, és salátát pakolt mellé. Amikor végzett a mozdulattal, nem emelte fel a villáját, inkább rám tekintett.

– Mit akarsz vele? – bökte ki. Ezt a kérdést vajon mióta emészti? Tegnap éjjel óta?

– Egyértelmű.

– Azért, mert lábon lőtt?

Az a legkevesebb, azok közül, amiket elkövetett ellenem. A listám legalján áll az a könnyű kis sérülés.

– Nem, van valami más is – válaszolta meg a saját kérdését. – Mit tett?

Felkönyököltem az asztalra, megigazítottam a bal csuklómon lévő órámat. Az agyam zakatolt a másnaposságtól. A nőtől Jack megkapta a reggeli száraztápját. Amikor távozott a felszolgáló, a férfira néztem.

– Messzire mész.

Murdoch félmosolyra húzta a száját, villájára szúrt egy salátadarabot.

– Végül is, van még egy szemem. Abban nem tennél kárt, hiszen mire mennél velem vakon?

– Nem. Abban valóban nem tennék kárt, hiszen mire mennék veled vakon?

Felkuncogott, a szájába rakta a salátát, és jóízűen ropogtatta fehér fogai között. Kihívóan felém mutatott a villájával.

– Tudod, már-már benyelem ezt a dumádat, pedig tudom, hogy nem bántanál.

– Miért vagy ebben ilyen biztos?

A mexikói visszatért, nagy kannába narancslét hozott. Intettem neki, mire töltött egy pohárba, és elém szervírozta. Kávéval keverve tökéletesen kijózanít bárkit.

– Ha megölnél, nem lenne, akivel képes lennél pár szót őszintén beszélni. – Kicsit közelebb dőlt. – Pedig látszik, hogy szükséged lenne erre.

– Tévedsz.

Az egyetlen dolog, amire szükségem volt, hogy elégtételt vegyek a ribancon, és végre letisztuljanak a gondolataim.

– Ne aggódj, ha kell, bátran keress meg, nekem kiöntheted a szívedet!

Rám pillantott, aztán elhallgatott. Vastag ajkai közé egy zöld salátát tett. Csendben folytatta a reggelizést, többet nem szólalt meg, és nem is nézett rám.

Kiönthetem a szívem. Hát lenne belőle mit kiönteni: rengeteg vér, szövetek és más maradványok rejtőztek benne – egy patológusokból álló csoport ellenne vele pár hónapig.

Victoria

Valami barom a kilincset rángatta. Visszafordultam a könyvemhez, benne a kutya cicákat akart megmenteni. A betűket próbáltam kiolvasni, de csak a „kutya” szót sikerült megfejtenem.

Abbahagyta. Vagy megtanult olvasni, vagy rájött, hogy ide nem jut be. Apa kiírta az ajtómra, hogy „nem wc”, mégis, napi szinten akartak a haverjai bejönni.

A hiphop szokás szerint hangosan szólt. Néha egy-egy vidám üvöltés harsant, vagy éles nevetés, de ettől sem lett jobb a zene. Az agyamat karcolta a buta dallam. Cica… végre még egy szó.

A gyomrom összerándult. Az íróasztalon lévő tányéron morzsák hevertek, mellette egy összegyűrt csipszes zacskó. Az ágy mellett a palack is kiürült. Az alján talán találnék még pár csepp folyadékot, de azért megmozdulnom is kár.

Pisilnem kell.

A picsába, nem mehetek ki!

Miért kell bezárva lennem? Miért nem lehetek én kint, és ők idebent? Minek vannak itt? Eltűnhetnének! Bárcsak… erősebb lennék, nagyobb, akkor kiraknám a szűrüket.

Nem is kell pisilnem, ha nem gondolok rá, akkor majd elmúlik.

Lapoztam egyet a könyvben. A kutya fejét valaki piros-sárga ceruzával áthúzta. Mennyire édes ezek nélkül. Az egyik kislánynak az iskolában ugyanilyen kutya van a hátizsákján és a tolltartóján is.

Valahogy meg kéne szereznem tőle a tolltartót. Az egyik szünetben, amikor nem figyel, az asztalához mehetnék, csak leemelném, és a felsőm alá dugnám. Utána be a táskám legmélyére. Soha, senki nem tudná meg.

Növényszag kúszott be a szobába. Fű.

Szorított a húgyhólyagom, a gyomromat az éhség marta. Felkeltem az ágyról, az asztalhoz mentem, kinyaltam a morzsákat a tányérról. Utána felemeltem a csipszes zacskót, zörgött, ahogy a számhoz tartottam. Az utolsó kis sós szemek a nyelvemen landoltak. Élvezettel forgattam a számban, csak másodpercek múlva nyeltem le.

Nem kell pisilnem. Nem kell pisilnem. Nem kell pisilnem.

Visszamentem az ágyamba a könyvhöz, útközben pedig felvettem a háromlábú plüsskutyámat. Nem úgy nézett ki, mint a könyvbéli kutya, neki nem volt táskája, sem különleges képességei sem, ő csak egy szimpla, barna kiskutya, akinek a rohadék Billy letépte a lábát az iskolában.

Cserébe fejbe vertem az egyik tankkönyvvel. A homloka beszakadt, vér folyt ki belőle, és úgy sírt, hogy rögtön összesereglettek a tanárok.

Elvittek az igazgatóhoz, aztán felhívták aput. Három órát vártam rá. Az igazgató elmesélte neki, mi történt, azt mondta, még egy ilyen eset, és kirak az iskolából. Apa bólogatott, majd amikor már kiértünk az iskolából, megsimogatta a hajamat.

– Szép volt, kismag!

Ezek után az út nagyon rövidnek tűnt hazáig, végigvigyorogtam, repültem a föld felett.

Be fogok pisilni. A francba is, nem az ágyba kéne! Összeszorítottam a combomat, hátha ettől elviselhetőbb lesz az érzés. Nem segített, ezért a kezemet szorítottam a lábaim közé.

De a kiskutyámnak már mindegy volt. Végérvényesen három lába marad. A negyediket a táskámba raktam, de akárhogy próbáltam visszailleszteni, nem sikerült. Sem a cellux nem tartotta össze, sem a ragasztó, újra és újra leesett.

Befészkeltem magam a párnára, ölembe vettem a könyvet.

Be fogok pisilni. Körbenéztem a szobába, hátha találok valamit, amibe elintézhettem. Ki nem mehetek. Apa megtiltotta. És egyébként sem vagyok kíváncsi arra a sok részeg faszra.

Bárcsak akkora lennék, mint ők! És fiú. Ha fiú lennék, akkor biztos kimehetnék.

Magamhoz öleltem a kiskutyámat.

– Nézd, ő itt, Lizzy – mutattam a plüssömnek a kutyát.– Ő nagyon ügyes, bárkinek tud segíteni, és bárkit megment.

Nekem is segítene? Elvinné innen ezt a sok hülyét? Vagy erőssé tenne, hogy legyőzhessem őket? Hogy rájuk parancsolhassak, tűnjenek el?

Nem bírom tovább! Szétszakad a puncim! Felpattantam az ágyról, a szétdobált ruhák között keresgéltem, hátha valami a kezembe akad, de semmi. Csak a szennyes. Aztán megláttam az asztalomon egy poharat. Gyorsan lekaptam, letoltam a bugyimat és a nadrágomat, majd a puncimhoz tettem.

Lecsukott szemmel pisiltem. A megkönnyebbüléstől felsóhajtottam. Miután végeztem, visszaraktam a poharat az asztalra, és erősebben szorítottam magamhoz a kutyát. Visszamentem az ágyhoz, felültem rá.

Valaki az ajtón dörömbölt. Megrándultam. Seggfej. Tanulj meg olvasni!

– Itt van Lizzy. Vau, vau! – utánoztam a kutya ugatást. – Szereted őt? Igen, nagyon szeretem őt! Mesélj róla! – válaszoltam saját magamnak.

Összeszorítottam a számat, a plafonon lévő fekete foltra bámultam. Láttam már pár mesét vele… Újra dörömböltek. Megvan!

– Egyik nap fesztivált rendeztek a Ligetben. Célba dobással lehetett plüsstyúkot nyerni. Még mesélj, még, még, még! Jó, jó, kicsit nyugodj meg! Mesélek még! Tyúkot lehetett nyerni, de aztán eltűntek a tyúkok, az összes. Lizzy-t kérték meg, hogy segítsen megkeresni őket.

Valaki olyan erősen vert rá az ajtóra, hogy az beleremegett. Elszorult a torkom. Mi van, ha bejön? Szó nélkül távozna, ha rájönne, hogy ez nem WC, vagy… Ő is úgy méregetne, mint apa másik barátja?

Az ujjam köré tekertem az egyik tincsemet, és a számba haraptam.

Én miért nem vagyok fiú? Nagy és erős? Akkor nem kéne félnem! Akkor megverhetném őket. Akkor parancsolhatnék nekik!

Nem akarom megtudni, mit csinálna, ha meglátna.

Szorongató érzés rántott össze.

Magamhoz öleltem a kutyát, és lemásztam az ágyról. A ruhásszekrényhez szaladtam, kinyitottam, anyu és az én ruháim kuszálódtak egymásba. Bemásztam közéjük a sarokba, aztán becsuktam az ajtót.

– Kiderül, hogy cicák rabolták el a plüsstyúkokat – suttogtam a kiskutya fülébe. – De ő megtalálja őket, mert nagyon ügyes és okos, és mindig mindenkin segít!

A mosdókagyló fölé nem meglepő módon nem tettek tükröt. Vakon halásztam ki égő szememből a kontaktlencsét, hogy aztán a WC-be dobjam. Reflexből elcsavartam a csapot, de víz nem spriccelt elő belőle. Mielőtt el is felejteném, hol vagyok…

…és mi a kínzásom első lépése.

A száraz szám égett, a nyelvemmel próbáltam nedvesíteni, órákon át azonban ez sem fog működni. Milyen jólesne egy korty jéghideg víz!

Kisétáltam a szobába. Leültem az ablak melletti sarokba, felhúztam a lábamat, és átkaroltam.

A szürke járólapra narancssárga fény vetült.

Nevetséges, ha azt hiszi, az éhezés meg a szomjúság hatással lesz rám.

Akaratlanul elmosolyodtam a kiszolgáltatott helyzetem ellenére is.

Nem tudja, kivel kezdett. Sokkal erősebb vagyok nála: én fogok győzni.

A halálom is győzelem lesz.

Bántani akar, és bántani is fog. Nem menekülhetek, a sorsom utolért. Mennyivel kegyesebb lenne egy golyó a fejembe, ami gyorsan lezárná ezt az egészet. Mindig is tudtam, hogy így fogom végezni, de ahogy utolért a végzetem, és kopogtatott az ajtómon, különös félsz telepedett meg a gyomromban.

Sokkal rosszabb dolgok is vannak a halálnál. Axe pedig pont azt akarja kitalálni, mi az, ami jobban megviselne az elmúlásnál. Szerencsére nem sok gyenge pontom van. Egy kis éhezés? Egy kis szomjúság? Túlélhető. Bezártság? Kit érdekel?

A kékre lakkozott körmeimre meredtem. A mutatóujjamról már lekopott a géllak, betört egy helyen. Piszkálni kezdtem, sikerült alányúlnom, lehántani róla az egészet, egyben lejött a maradék.

Felkeltem, tettem egy kört a szobában.

Ha kijuthatnék innen, akkor mindent átírnék. Megkeresném Nicholast, és utána kilyuggatnám Ralph fejét. Összeszorítottam a fogamat. Elárult az a vén trotty! Én voltam a jövője, a banda egyetlen lehetősége, de ő átadott a Villagersért. Veszítettem… Annyi év ment a kukába! Pedig olyan közel volt a cél!

A legszívesebben átvágnám a torkát, és megfürdenék a vérében. Látni akarom, ahogy kihuny a fény a szemében, az izmai pedig örökre elernyednek, és a földre zuhan.

Ehelyett itt ragadtam ebben a börtönben, egy olyan őrrel, aki az én véremet szomjazza.

Axe

A magas vaskerítés kapuja kitárult előttünk. Az utat befedte a homok, amiben semmilyen növény nem élt meg, csak pár kiszáradt kórót fújt ide-oda a szél. A