Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Keri Lake: Anathema (The Eating Woods, #1)

Copyright © 2024 Keri Lake

All rights reserved.

Borító © Okay Creations

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 42 3

Azoknak, akik elveszettnek érzik magukat egy sötét, úttalan vadonban.

Higgyetek abban, hogy a fák mögött varázslatos dolgok várnak rátok!

Kedves olvasó!✶

Ha még nem ismernéd az írásaimat, szeretném megköszönni neked, hogy esélyt adtál az első gótikus fantasy műfajú regényemnek. Mivel az a célom, hogy kellemes élményt biztosítsak neked, szeretném tisztázni, hogy mire számíthatsz ebben a regényben, mielőtt belevetnéd magad.

A könyveim cselekménye általában bonyolult és többrétegű, és bár romantika is bőven akad ebben a történetben, most nem csak azon lesz a hangsúly. Ha tűkön ülve várod a pikánsabb részeket, ne aggódj, olyanok is lesznek, de jobb, ha tudod, hogy most lassúra vesszük a tempót. Elviselhetetlen feszültséggel teli oldalakon kell majd átrágnod magad, mielőtt, hogy úgy mondjam, eljön a hőn vágyott kielégülés. Kérlek, ezt vedd figyelembe, amikor bemerészkedsz ebbe a világba.

És egy figyelmeztetés…

Ebben a könyvben sok olyan jelenet szerepel, amely szorongást válthat ki, vagy negatív érzéseket kelthet. A teljes listájuk – a spoilerekkel együtt – megtalálható angolul a weboldalamon:
https://www.kerilake.com/anathema-full-trigger-list.

✶ A könyv végén találod a regényben szereplő fogalmak és lények listáját, amely segít eligazodni ebben az összetett világban.

PROLÓGUS

Kétszáztizenegy évvel ezelőtt

Lady Rydainn szorosan magához ölelte a kisbabáját, miközben egyre közelebb ért az izzó vénához, ahhoz a vicsorgó szakadékhoz, amelyben alig pár nappal korábban még agresszív, fekete tűz tombolt. Az égen a két hold szinte összeolvadt, alattuk a lila lávaszakadék megkövülve várakozott, már csak pislákoló szikrák maradtak benne a rosszindulatú lángból. Már majdnem eljött az ideje, hogy betakarítsák a megszilárdult magmát, de ők nem ezért a kincsért jöttek ide.

Hanem magáért a tűzért.

Azokból a katonákból, akik a tolvajoktól védték volna a vénát, már csak szánalmas hamukupacok maradtak mellette. A testük és a páncéljuk ártalmatlan korommá hamvadt, amit magával sodort a szél. Elevenen elégtek a tűzben, ami olyan forró volt, hogy az asszony kétszáz lépésről is érezte a melegét. Szuroktűz. Az ősi, isteni elem, amit eónokkal korábban kovácsoltak Etíria tüzes szívében. Az emberi test abban a pillanatban hamuvá porladt, hogy hozzáért, a vér pedig kővé változott tőle.

A nő azért jött ide, hogy felajánlja neki Zevandert, a másodszülött fiát.

Természetesen nem önszántából vállalkozott erre. Lady Rydainn ott helyben feláldozta volna magát, ha ezzel megmenthette volna Zevandert ettől a szörnyű végzettől. De a mágust, aki megkövetelte tőle az áldozatot, sajnos nem érdekelte az ő szánalmas ajánlata. Ő a kisebbik fiút akarta, nem elégedett meg mással.

Az asszony nagy önfegyelemmel rákényszerítette magát, hogy arra a sötét és romlott lelkű férfira szegezze a tekintetét, aki az idősebb fia és férje mellett állt, és a véna széléről figyelte minden lépését. Arra a férfira, akit egész Etíria legveszedelmesebb mágusának tartottak. Azon kevesek egyikének, akik elsajátították az egyébként megzabolázhatatlan szuroktűz leigázásának művészetét, és rájöttek, hogyan lehet kihasználni végzetes, természetfeletti erejét. A varázsló korábban a király első számú főmágusa volt, a rettegett Magesztroliánus tagja, akit szégyenszemre száműztek demutomancia miatt – ami a mágia egy olyan sötét formája, hogy még a király is törvényen kívül helyezte.

Cadavros. Lady Rydainn-nak már a neve hallatán is hideg futkározott a hátán.

Ő és a férje mégis rákényszerültek, hogy faustusi alkut kössenek vele, cserébe a mágus védelmet ígért nekik a családjukra vadászó solassiánusok ellen. Ezek a könyörtelen harcosok a brutalitásukról és erőszakosságukról voltak híresek. Közönséges gyilkosok, akik sportot űztek volna a lemészárlásukból.

A remeteéletmódot folytató mágus egy visszautasíthatatlan ajánlattal környékezte meg Rydainnékat a legnagyobb kétségbeesésük közepette. Egy erős védővarázslattal azok ellen, akik az életükre törnek, az elsőszülöttjük vérmágiájáért cserébe – Cadavros azt állította, hogy pusztán kísérletezésre fogja felhasználni a „mintát”.

Lady Rydainn azt kívánta, bárcsak vissza tudná forgatni az idő kerekét. Akkor a régi önmaga szemére tudta volna hányni az ostobaságát. Figyelmeztethette volna, hogy ne bízzon a mágus hazugságaiban. Mert Cadavros sokkal többet elvett a idősebb fiától egy kis mintánál a mágiájához.

Azok a fekete gombszemek, azok a mély, lélektelen üregek úgy meredtek rá, mintha kihívást intéznének ellene, hogy próbáljon csak elmenekülni a szörnyű alak elől. Volt idő, amikor a mágust jóképűnek tartották, de a tiltott fekete mágia nyomot hagyott rajta. Belemélyesztette kegyetlen karmát a húsába, és gonosz fenevaddá torzította. A varázsló fejéből hosszú, ágas-bogas agancsok álltak ki, hátrafelé görbülő csúcsokkal. A cserzett bőrét felszántó mély barázdák fakéregre emlékeztették Lady Rydainnt, az alatta lüktető fekete erekben pedig állítólag apró kígyók lapultak, amelyek a húsába voltak zárva.

Úgy nézett ki, mint maga a gonosz, aki arra vár, hogy kitombolhassa magát.

A mágus annak köszönhette rút külsejét, hogy végrehajtotta magán a parázskovács szertartását, ugyanazt a szertartást, aminek Lady Rydainn fiát is ki akarta tenni. Egy olyan rítust, amit állítólag csak a legkisebb gyermekek képesek elviselni maradandó torzulások nélkül, mivel ők még nem estek át a felemelkedésen.

A mágus mellett ott állt Lady Rydainn férje és idősebb fia, Branimir, akinek hasonlóan kitüremkedő fekete erek és mélyen barázdált bőr torzították a külsejét, amelyek az alig néhány héttel korábban végrehajtott első áldozat borzalmas áráról tanúskodtak. De az az áldozat nem bizonyult elegendőnek a mohó varázsló számára, amikor kiderült, hogy a fiú ugyanolyan groteszk mutációkat szenvedett el, mint maga Cadavros. Bár Branimir még messze járt a serdülőkortól és a vérmágiába való felemelkedésétől, már azelőtt elkezdődött a teste természetes átalakulása, hogy a láng megrontotta volna a mágia benne várakozó magját. És noha az ő deformitásai nem voltak olyan látványosak, mint Cadavrosé, azt lehetetlenné tették, hogy az a szegény gyermek valaha is megismerhesse a valódi örökségét – mert amint behatolt a testébe a fekete láng, minden veleszületett vérmágiát elpusztított benne.

Hiába követelte, hogy bontsák fel a Cadavrosszal kötött sátáni alkut, mert a mágus megesküdött, hogy mindkét fiút lemészárolja, ha Lady Rydainn nem engedelmeskedik neki. És az asszony ezt nem tudta üres fenyegetésnek tekinteni azok után, ahány kivégzést végig kellett néznie, amelyek során életük megrontója kíméletlen kegyetlenséggel alkalmazta a mágiáját.

Lady Rydainn tekintetét könnyek homályosították el, és a léptei is elbizonytalanodtak, ahogy közelebb ért a vénához. Kisebbik fia a karjában aludt, nem is sejtve, micsoda éjszaka vár rá. Egy olyan éjjel, amely örökre meg fogja változtatni azt az ártatlan kisbabát, akit az anyja annyira szeretett.

Az asszony órákon át imádkozott az öreg istenekhez, azt remélve, hogy közbelépnek, és valahogy megkímélik a fiút. De az istenek nem tettek semmit, és Lady Rydainnra sötétség borult, miközben a holdak bekúsztak az árnyékok mögé.

Ha lett volna választása, fogta volna az ifjú Zevandert, és átmenekítette volna Mortasiába, a halandók birodalmába, amelyet az Umbravölgy választott el Etíriától. Arra helyre, amelyről úgy tartották, hogy nem több kopár pusztaságnál, ahol éhínség és halál uralkodik.

De nem volt hová elbújniuk. Nem volt hová menekülniük.

Lady Rydainnt nem hatotta meg a lelkifurdalás, ami a férje szeméből tükröződött; újult erővel töltötte be a vérét a düh. Elvégre a férje kétes ügyletei pecsételték meg a családjuk sorsát, mindaz, amit Solassion távoli vidékein művelt. A rendíthetetlen makacssága, amellyel mindenáron magasabb társadalmi státuszra törekedett. Lady Rydainn megzabolázta az ereiben lüktető büszke lunasier mágiát, ami bizonyosan bosszút állt volna a férjén, ha lett volna hozzá mersze. Milyen könnyen meg lehetett győzni a lordot arról, hogy feláldozza a fiaikat a saját biztonságáért cserébe.

Fuss! – sürgették Lady Rydainnt a gondolatai. Mentsd meg őket!

Branimir szempontjából azonban már elkésett. A nagyobbik fiuk már átesett a szertartáson, és az azóta eltelt két hétben egyre üvegesebbé vált sötét szeme.

Branimir bőrének beteges sápadtsága azokról az órákról árulkodott, amelyeket a kastély alatti kazamatában kellett töltenie, mivel az apja a szertartás után el akarta rejteni a világ elől. Undorító szörnyeteg, mondták volna róla a falubeliek, és nem is alaptalanul. Ami a fiúba költözött, az nem az istenek mágiája volt, hanem valamiféle mélyen gyökerező rosszindulat, ami a szertartás óta eltelt hetekben egyre jobban megerősödött.

A gondolattól, hogy most végig kell néznie, ahogy a csodálatos kisbabájának, annak az édes, szerető kisfiúnak, amilyen egykor Branimir is volt, most ugyanerre a sorsra kell jutnia, olyan fájdalom árasztotta el Lady Rydainnt, amit egyszerűen nem tudott elviselni.

A mágiája ereje úgy reszketett, mint egy kitépett fonál, miközben a holdfény sugarai a nyakában lévő pecsétre hulltak, áthatoltak köpenye vastag szövetén, és lüktető szikrákkal töltötték be az ereit. Ez testének minden egyes idegszálát felébresztette, és jeges áramlattal töltötte be az ujjbegyeit, amelyek könyörögtek azért, hogy kiadhassák magukból az elviselhetetlen feszültséget. A hold minden lunasierre így hatott – Zevander fészkelődni kezdett az anyja karjában, mintha ő is megérezte volna a vibrálást a bőre alatt.

Még éveknek kellett volna eltelnie, hogy a fiú mágiája szárba szökkenjen, és Lady Rydainnt mély sóvárgás töltötte el a felfedezés szívmelengető pillanatai után, amiket hamarosan kiéget a láng mérge.

A fiától és a férjétől elkülönülve megállt, biztonságos távolságban a tűztől, és egyre gyorsabban kapkodta a levegőt, miközben Cadavros megindult felé. Amikor a mágus kinyújtotta csontos ujját, ami inkább ágnak tűnt, mint emberi testrésznek, és végighúzta a hegyét a gyermek puha, angyali arcán, Lady Rydainn még szorosabban ölelte Zevandert. Vér fakadt, és Zevander megmozdult, majd halkan felnyüszített, utána valamivel hangosabban is, miközben az arcán lévő apró vágás mély sebbé sötétült. Olyan ijesztően nézett ki, hogy az asszonyban felmerült a kérdés: vajon halálos méreg borítja-e Cadavros ujja hegyét. A mágus ismét odanyúlt, mire Lady Rydainn ösztönösen elrántotta tőle a gyermekét, és eltakarta a kezével. Amint a rút sebet bámulta, szárba szökött lelkében a düh magva. A benne fortyogó mágia felcsapott, a csontjai köré fonódott, és a bőrét ostromolta, azt követelve, hadd büntesse meg a mágust. A gyermek hangosan sírt az anyja karjában, kivörösödött arccal, remegő végtagokkal. Éjszaka általában meg se nyikkant, boldog kis csecsemő volt attól a naptól fogva, hogy a világra jött, és Lady Rydainn szíve most szinte megszakadt a fia kétségbeesett sírása hallatán.

De nem lett volna értelme szembeszállnia Cadavrosszal. A szuroktűz mágikus erejével, amit a mágus az uralma alatt tartott, egy pillanat alatt hamuvá égethette volna a nőt, ahogy a katonákkal is tette, akik megpróbálták feltartóztatni, amikor megérkeztek a vénához.

Lady Rydainn arcán könnycsepp szaladt végig.

– Pilazyo. Orosj tye clemuhd – suttogta. Kérlek! Könyörgök, irgalmazz nekünk!

Cadavros egyetlen szó nélkül a kisbaba alá csúsztatta az ujjait, és amikor maga felé kezdte húzni a gyermeket, az asszony sírása hisztérikussá vált. Visszarántotta magához a csecsemőt, és a mellkasára szorította a kisfiút.

– Nith! Nith hazjo’li! Je fili meuz! – Nem! Ezt nem fogom megtenni! Ő az én fiam!

Lady Rydainn ösztöneit lángra gyújtotta Zevander sikolya, amikor Cadavros kitépte a fiút az anyja karjából. Megzavarodva a rettenetes férfi után sántikált, aki a parázsló véna felé vitte a fiát, de egy láthatatlan erő a torkára csapott, és kiütötte belőle a levegőt. Fekete füst kúszott ki a száján, magába fojtva a szavakat, amiket ki akart mondani. Ne! Megadom magam! A láthatatlan támadója továbbra is láthatatlan markában tartotta, miközben Cadavros még csak egy pillantást sem vetett hátra.

Lord Rydainn a kínok közt vergődő felesége felé indult, de amikor a közelébe ért, egyszer csak gyomorforgató roppanást hallatott a lába, olyat, mint amikor szilánkokká törik a csont. Az üvöltése végigvisszhangzott a környező erdőkön, és amikor a férfi a földre zuhant, a lába természetellenes szögben bicsaklott hátra a térdénél.

Branimir meg sem mozdult; üveges tekintetéből üresség és elveszettség sugárzott.

Lady Rydainn a torkára nehezedő nyomás és a tüdejét égető légszomj ellenére is a fia után kiáltott, és felé nyúlt, de hiába. A rémület gombostűhegyekkel szurkálta a gerincét, miközben Cadavros az egyik könyökhajlatában tartotta a csecsemőt, durva, bőrkeményedéses kezét pedig az izzó vénából felszökő fekete lángba nyújtotta. A fekete parázs, amit elkapott, megvillant a tenyerében, és Zevander sírása alábbhagyott; a kisbabát a jelek szerint megbabonázta a szikra látványa, amit a mágus a feje fölé tartott.

Lady Rydainn hangosan nyöszörgött, és remegett. Minden erő kiszökött a térdéből a vereségtől, de mielőtt becsukhatta volna a szemét, hogy ne is lássa azt a szörnyűséget, Cadavros a gyermeke szájához nyomta a tenyerét, és belekényszerítette a fekete lángot.

Zevander hevesen rúgkapált és vonaglott; kis lábacskái tehetetlenül hintáztak fogvatartója markában. Az asszony teste remegett a harag és kínszenvedés erős keverékétől, a tekintete idegesítően elhomályosodott a könnyek végtelen áradatától.

Branimir fészkelődni kezdett; nagyon is átérezhette a láng kegyetlen harapását, legalábbis abból ítélve, ahogyan a fülét csapkodta, miközben morgott. Mintha ő is átélte volna az öccse fájdalmait.

A trauma, amit mindkét imádott fiának el kellett szenvednie, hegyes fogakkal mart Lady Rydainn szívébe. Könnyek csordultak végig az arcán, miközben azt nézte, ahogy fekete lángok törnek fel a kisbabája bőréből, és sötét kígyónyelvre emlékeztetve nyaldossák az éjszakai levegőt.

Zevander nem vergődött tovább, elernyedt a teste. A lángok kialudtak, és gonosz, fekete örvényekbe burkolózva letelepedtek a kisfiú bőrére.

A sötétség elfogadta és megbélyegezte a gyermeket.

Örökre megpecsételte.

Cadavros felemelte a csecsemőt, és orrtalan arcát végighúzta a kisfiú meztelen mellkasa felett. A szája lehetetlenül nagyra nyílt, és egyetlen mozdulattal belenyomta Zevander fejét.

– Ne! Ó, az istenekre! Ne! – sikoltotta Lady Rydainn kétségbeesetten, de hiába, miközben rémülten bámulta, ahogy a túlvilági mágus megpróbálja felfalni a gyermekét.

A varázsló torkából heves üvöltést tört fel, miközben kirántotta a szájából a gyermeket. Oldalra billentette a fejét, és megvizsgálta a csecsemő bőrére került fekete rajzolatokat. Mély torokhang tört fel a mellkasából, miközben vicsorogva visszanézett a lángokra.

– Quez sa’il! – Ez meg mi?

Utána ismét visszafordult a kisfiú felé, és végighúzta az ujját a mellkasán lévő jelek egyikén. Végül vicsorogva lesújtott a csecsemő arcára, és beledobta a gyermeket a lángoló hasadékba.

– Ne! – Az erdőben visszhangzó sikoly még az öreg isteneket is fel tudta volna ébreszteni álmukból, ahogy a nő remegve átkozta a nevüket, azt követelve, hogy engedjék szabadon.

Lord Rydainn üvöltött kínjában, miközben a véna felé kúszott, borzalmasan megcsonkított lábát maga után húzva.

– Te rohadék! Te átkozott rohadék!

Cadavros ismét felüvöltött. Bőréből füst gomolygott, és egész testében remegett. Visszanyúlt a lángok közé, és kiemelte közülük a kisfiút, aki nem sikoltozott, még csak nem is sírt. Egyáltalán nem mozgott.

Lady Rydainn szívébe fájdalom hasított, miközben távolról fürkészte a gyermekét. A tekintete az élet jelét kereste rajta. A takaró, amibe korábban bepólyálta, elégett, és teljesen szabadon hagyta a kis testet. A gyermek feje oldalra billent, a szeme még mindig csukva volt.

Életben van? Ó, istenek, csak legyen életben!

Cadavros ismét maga elé tartotta a fiút, továbbra is vicsorogva, és olyan rosszindulattal bámulta, hogy Lady Rydainn gyomra görcsbe rándult tőle.

– Pilazyo – rimánkodott remegve. – Jye suaparcz vitaez! – Kérlek! Kíméld meg az életét!

Ekkor kósza füstfoszlányok sodródtak végig a mágus arca előtt, és az asszony nyers hús csillogását pillantotta meg a kérges bőr mögött.

Az anya ekkor döbbent rá, hogy amikor a varázsló ártani próbált a fiának, valahogy benne is kárt tett valami.

A torkára nehezedő nyomás enyhülésnek indult, és Lady Rydainn minden akaraterejétől megfosztva lerogyott a földre. Amikor azok a patás lábak ismét ott álltak előtte, felemelte a tekintetét, és azt látta, hogy Cadavros felé nyújtja mozdulatlan gyermekét, hanyagul, a karjánál fogva lógatva, mintha nem lenne több egy hússal és csonttal teli zsáknál. Az asszony kinyújtotta erőtlen karját, átvette a kisbabát, és magához szorította. Perzselő forróság égette a bőrét, de nem volt hajlandó elengedni a kisfiút.

– Életben van? – kérdezte Lord Rydainn a fájdalomtól rekedtes hangon, miközben a földet karmolászva feléjük kúszott. – Él még?

A felesége nem is válaszolt. Még mindig túl élesen hasogatta a düh ahhoz, hogy érdekelje a férje szenvedése, miközben az arca elé emelte a fiát, és megérezte a szájából kiáramló meleg levegő páráját.

Hála legyen az isteneknek! A gyermek lélegzett. Lady Rydainn könnyes sóhaj kíséretében még erősebben magához szorította a fiát, és megcsókolta a feje búbját. Az ő édes, drága gyermeke túlélte, hogy bedobták a szuroktűzbe – amitől bárki más hamuvá égett volna, mint azok a szegény katonák.

A kicsi mégis túlélte. Az istenek kegyelme folytán megmenekült.

A csecsemő felébredt, és korábban ártatlanul kék szeme immár borvörösen ragyogott, narancsszínű és aranysárga örvényekkel, amelyek egy fekete szakadékba zuhogtak bele középen. Ezüstös kis fürtjei, amelyek nemrég kezdtek kinőni, elhamvadtak a tűzben. Ártatlan, szerető gyermeki lelke is eltűnt. Olyan torzszülött lett belőle, akinek még az istenek is biztosan hátat fordítottak volna.

Az anyja karjában lévő gyermek békésen fészkelődött, vidáman gügyögve, ami elég különös látvány volt azok után, amit pár pillanattal korábban kellett elszenvednie. Az arcán lévő seb mély barázdává feketedett, pont olyanná, mint a véna, amelyből kihúzták. A seb szélein kisebb, fekete erek ágaztak szét, mint térképen a patakok.

A nő remegő ujjakkal végigsimított a kis arcon, és amikor az erekhez ért, elrántotta a kezét a bőrén végigfutó perzselő fájdalomtól.

– Hogy tehetted ezt? – suttogta, miközben a férjére emelte a tekintetét. – Hogy tehetted!

Lord Rydainn némán zokogott a távolban, és a felesége gyűlölete egyre nőtt iránta, ahogy számba vette a fiát sújtó tartós károsodásokat.

Branimir is elindult feléjük. A szeme tágra nyílt a csodálkozástól. Lady Rydainn szemében könnyek homályosították el az alakját, amikor eszébe jutott Zevander születése és az, hogy Branimir akkor ugyanilyen kíváncsian nézegette a kisöccsét. Milyen drága és ártatlan volt akkor; azok az emlékek most már csak feledésbe merülő álomnak tűntek.

Branimir Zevander felé nyúlt, és végighúzta az ujját az öccse mellkasán lévő rajzolaton, egy furcsa, fekete örvényen, ami korábban mintha feldühítette volna Cadavrost. Közelebbről megvizsgálva úgy tűnt, mintha ősi primír nyelven írt szavak lennének az örvénybe fonva ugyanazon a módon, ahogy a Lady Rydainn szívén nyugodó viaszpecséten. Branimir szája vicsorra húzódott, miközben suttogva kiejtette azokat a szavakat, amelyek egyenesen Lady Rydainn lelkiismeretébe hasítottak.

– Il captris nith reviris. – Amit elvettek, az soha nem tér vissza.

ELSŐ FEJEZET

MAEVYTH

Gyűszűvirág hitközség

Napjainkban

Az erdő már jó ideje nem evett.

Bekukucskáltam a kísérteties boltív mögé, a Boszorkányvölgy mélyébe, abba az elátkozott foltjába az erdőnek, ahova a bűnösök mennek meghalni. Ez a rész pár évszázaddal ezelőtt kapta a nevét, mert régen ott áldozták fel a boszorkányokat, és azóta is a sötét múltjával riogatják az eretnekeket és az erkölcsteleneket. A hitközség lakói Elemésztő erdőnek nevezik, mert a száműzöttek tetemei néha a fák peremén kötnek ki, de a húsuktól és a bőrüktől megfosztva. Némelyik olyan felismerhetetlenül megcsonkítva, hogy csak a bokacsontján lévő fémbilincsből lehet tudni, hogy ő is a kitaszítottak közé tartozott.

Az erdő baljós bejáratát dérrel borított, egymásba fonódó hegyes csontok és göcsörtös botok határolják. A kapu két oldalán öreg, viharvert tölgyfák sorakoznak, amelyeket magasra kúszó tövisbokrok fojtogatnak, áthatolhatatlan falat hozva létre, ami több száz holdon át húzódik mindkét irányban. A borongós félhomályban nem igazán lehet belátni a göcsörtös fatörzsek labirintusába, amelyek fájdalmukban kicsavarodó és kétségbeesetten az ég felé nyújtózkodó holttestekre emlékeztetnek. Az erdő elvadulva, éhesen várja a táplálékát, aminek pontosan délben kell megérkeznie.

Lebámultam kopottas csizmámra, aminek a hegye pont nem ért hozzá a boltív alatt lévő kövekhez, vagyis ahhoz a határhoz, amelynek az átlépése felébreszti a túloldalon lapuló szörnyeteget. Még soha nem álltam ennél közelebb ahhoz a baljós választóvonalhoz, a bejárathoz, ami mögött erőszakos események szoktak történni a fák között. Bár mindig is kíváncsi voltam arra, hogy mi lehet mögötte, még egyszer sem mertem betenni a lábam a fák ködös labirintusába. Soha senki nem csinált ilyet, akit nem kényszerítettek rá, mert az Elemésztő erdő soha nem adta vissza azt, amit kapott.

Jeges széllökés kapott a fekete ruhám szegélyébe; amikor megcsiklandozta a vádlimat, az összes idegszálam megfeszült. A vállamra vetett köpeny nem igazán tudott megvédeni a csontig hatoló, kegyetlen hidegtől. Nem a szél vagy a fagy miatt reszkettem, hanem a pletykák miatt, amelyek arról szóltak, hogy mi zajlik az ősöreg fák között.

Néhány falubeli sokat suttog a dérdúrról – egy démonról, aki csillapíthatatlanul éhezik az emberhúsra. Úgy tartják, hogy a szörnyeteg az őslakosok bosszúja, akiket elűztek ezekről a vidékekről, és északabbra kényszerítettek. Mások a kanócákról mesélnek, azokról az apró erdei tündérekről, akik a kiközösített boszorkányok lelkét öröklik, és ismerősök hangját utánozva csalogatják magukhoz és marcangolják szét az eltévedteket. Gyűszűvirág hitközség legtöbb lakosa, a polgármestert is beleértve, mélyen hisz abban, hogy a végítélet angyala lakik az erdőben, aki megbünteti azokat, akik megtagadták szeretett Vörös Istenüket.

Akárki is lakik odabent, az biztos, hogy különösebb válogatás nélkül fal fel mindenkit, mert egyáltalán nem minden száműzött rossz ember, elvégre az erdő egyszer-kétszer még kisgyermekeket is elrabolt.

Egyszer egy kisbabát is.

Én még csak alig néhány napos voltam, amikor az elátkozott kapu előtt rám találtak egy fűzfa kosárban, egyetlen fekete rózsával a mellkasomon. Azt senki sem tudta, hogy ki hagyott ott, de a hitközség összes tagja úgy gondolta, hogy bárki is volt, minden bizonnyal abban reménykedett, hogy az erdő engem is felfal.

Szerencsére valaki még azelőtt rám talált, hogy ez bekövetkezhetett volna, és a Bronwick család küszöbére helyezett. Máskülönben valószínűleg én is úgy végeztem volna, mint sokan mások, akik áldozatul estek az erdő kielégíthetetlen étvágyának.

Mennyi elveszett lélek. Több százan is lehettek. Valószínűleg az a férfi is köztük volt, akit a nagyapámnak neveztem, Godfrey Bronwick. Állítólag betévedt a kapu túloldalára, miután túl sok morumbogyóbort ivott, és elnyelte a ködös félhomály.

Sajnos senki sem mert bemerészkedni oda, hogy megkeresse. Még apám sem.

Az apám.

A hivatalos levél, amit lazán tartottam az ujjbegyeim között, szabadulni próbált rabságából, miközben szórakozottan bámultam a vastag papírra nyomtatott kalligrafikus betűket. Aznap reggel érkezett egy vörös viasszal lezárt borítékban, a király pecsétjével ellátva. Ilyen puccos módon tájékoztattak arról, hogy a nevelőapámat megölték, miközben a fanatikus Szent Embereket szolgálta, a vonkov hadsereg vallásos hadtestét, ami vasmarokkal uralkodott a kontinens nagy részén. A katonaszökevények egy kis csapata bevette magát Lyveriába a kontinens északi részén, és apám misszionáriusként zarándokolt oda, hogy szeretett hazánk dicsőségére megtérítse a lyvereket.

Két hónap telt el azóta, hogy eltűnt – a feltételezések szerint megölték a disszidensek –, így rólam és a nővéremről, Aleysiáról immár a mostohanagymamánk, Agatha gondoskodott. Egy rendkívül utálatos nő, aki valószínűleg szíves örömest száműzött volna minket az erdőbe, ha a nagyapám nem rendelkezik másképp a végrendeletében.

– És most mi lesz? – dünnyögtem, miközben a végtelen, sötét erdőt bámultam a könnyeim ködén keresztül, és azt próbáltam elképzelni, mit tartogat a jövő.

A hajadon lányok, akiknek nincs apjuk, hogy megvédje az érdekeiket, kétféle sorsra juthatnak. Vagy azonnal házasságra kényszerítik őket, vagy az egyház szolgálatába kerülnek a Vörös Fátyolosok egyikeként – a papnőként, akit a haláláig isten alázatos dicsőítésére köteleznek. Még ha hajlandó is lettem volna férjhez menni – ami eszem ágában sem volt –, az egész hitközség páriaként tekintett rám, így nem sok esélyt láttam arra, hogy elfogadható udvarlót találjak.

Így csak egy lehetőségem maradt, és inkább egyenesen berohantam volna az erdőbe, mint hogy kitegyem magam azoknak a szörnyűségeknek, amelyeket a Vörös Fátyolosoknak kell rendszeresen elszenvedniük az értesüléseim szerint. Ezek közül az a legkevesebb, hogy a hallgatási fogadalmuk megerősítéseképpen kivágják a nyelvüket. Úgy hallottam, hogy a legtisztátalanabbnak tartott jelölteket durva átnevelésnek vetik alá, vagyis gyakran beléjük verik az engedelmességet, és arra kényszerítik őket, hogy hosszú időszakokat töltsenek teljesen elszigetelve mindenkitől.

Már attól összeszorult a mellkasom, ha arra gondoltam, hogy milyen lenne, ha elválasztanának a nővéremtől, az egyetlen embertől, aki valaha is feltétel nélkül szeretett. Ő az egyetlen, aki hajlandó volt többet látni belém egy elátkozott csecsemőnél, akit kiraktak az Elemésztő erdő peremére, attól függetlenül, hogy milyen hatással volt ez a jó hírére nézve. Bronwick nagypapa vér szerinti örököseként ő nagyobb eséllyel pályázhatott férjre, bár azt ő sem dönthette volna el, hogy kihez akar hozzámenni. Ami azt jelentette, hogy ha én egyházi szolgálatra kényszerülnék, csak egy-egy száműzetésen láthatnám, amelyeken az összes papnak részt kell vennie.

Agatha annyiszor fenyegetőzött azzal, hogy zárdába küld, egy kis jámborságot tanulni, hogy nem sok jóra számíthattam.

Egyik lehetőséget sem találtam vonzónak, de a két rossz közül, amivel szembe kellett néznem, a házasság legalább megóvott volna a templom börtönétől, amelyben a papnők kénytelenek élni. És ami még rosszabb, Vörös Fátyolosként ki lettem volna szolgáltatva Sacton Crainnek, az egyház legnagyobb hatalmú tagjának, aki mindent elkövetett volna azért, hogy totális pokollá tegye az életemet. Az a férfi nemcsak a szigorú elvárásairól és alig leplezett nőgyűlöletéről volt hírhedt, hanem a szokatlan és furcsa büntetéseiről is, amelyek között például a csupasz hátsók elfenekelése is szerepelt, a térdén végrehajtva.

A papír teljesen összegyűrődött az öklömben, miközben pár pillanatra engedtem a késztetésnek, hogy magam elé képzeljem az aktust.

Egyszerűen nem voltam hajlandó kiszolgáltatni magam egy ilyen embernek.

Vagy bármelyik férfinak, ha már itt tartunk.

Bár a nevelőapámat alig ismertem, és nem is tudtam túl sok szeretetet táplálni iránta az állandó távolléte miatt, a puszta létezése nem csupán védőhálóként szolgált Agatha és köztem, hanem attól is megóvott, hogy valaha is fenyegető lehetőségként kelljen gondolnom a Vörös Fátyolosok életére.

A halála a szó minden értelmében tragédia volt, és én életemben először rettegni kezdtem a jövőtől.

Átkozottul nagy káoszt hagytál magad után. És mi végett?

A harag, amit apám iránt éreztem, indokolatlan volt, mint azt magam is jól tudtam, de a fenébe is, belegondolt egyáltalán a tettei lehetséges következményébe? A puszta lehetőségébe annak, hogy esetleg meg is halhat, és akkor a családjára le fog sújtani imádott egyházának a bosszúja? Hogy a nővérem és én pont annak a nőnek a gondjaira leszünk bízva, aki még a fájdalmas bütykeinél is jobban utál minket, amelyekre folyamatosan panaszkodik?

Legszívesebben belesikoltottam volna a semmibe. Puszta kézzel meg tudtam volna fojtani a sorsot, amiért mérgezett ujjaival belekavart az életünkbe.

Miközben a lehetséges kimeneteleken töprengtem, a mellkasomban izzó gyász komor pászmái egyre erőteljesebben gomolyogtak és izzottak a fokozódó haragomtól táplálva. A szabadulás vágyától csendes láng csapott fel a mellkasomban. De ezeket az érzéseket kénytelen voltam eltitkolni, mert attól féltem, hogy olyan benyomást fogok kelteni, mintha megszállt volna a gonosz – ahogy azt errefelé rá szokták fogni a lányokra, amikor szabadjára engedik az érzelmeiket.

De a dühöm sehogy sem volt hajlandó alábbhagyni, miközben a valóság helyét egy komor jövőkép töltötte be a fejemben.

Légy átkozott! – üvöltötte egy hang a fejemben.

Bár egyesek talán hajlamosak lettek volna a katonaszökevényeket hibáztatni apám haláláért, én nem értettem velük egyet. Én azt az istent hibáztattam érte, aki folyamatosan vért követel. A magasztos istent, aki családokat tép szét, és ártatlanokat száműzet. Azt a láthatatlan lényt, akitől errefelé jobban félnek, mint az erdőben lakó szörnyetegtől. Azt, akinek apám örök hűséget fogadott.

Lenéztem a levélre, amelynek hátuljára haragból és bosszúból azt írtam, hogy A Vörös Isten nem létezik. Ezek a szavak lüktettek a koponyám hátuljában is minden egyes alkalommal, amikor letérdeltem imádkozni. Ezek a szavak buktak ki majdnem a számon minden egyes korbácsolásnál, amit el kellett szenvednem valami légből kapott vétség miatt, amit Ellene követtem el. De ha valaha is kimondtam volna hangosan, azonnal eretneknek bélyegeztek volna.

Boszorkánynak.

Ó, mennyi csámcsognivalót biztosított volna ez az egész átkozott egyházközségnek! Ha bárki meglátta volna a levelet és azt, amit ráírtam, azonnal száműztek volna ebbe az erdőbe. Persze el is égethettem volna, hogy minden nyomát eltüntessem az istenkáromlásnak. De arra vágytam, hogy a szél gondjaira bízhassam a szavakat, és láthassam, ahogy olyan helyre sodorja mindet, ahonnan senkinek nem lesz bátorsága kihozni őket.

Az éhező fák közé, amelyek egészben felfalják őket.

Kinyitottam a számat, hogy kieresszem magamból a sikolyt, ami már nagyon régóta rimánkodott azért, hogy kiszabadulhasson. A düh és a frusztráció úgy összeszorította a szívemet és a tüdőmet, hogy minden egyes levegővétel fájdalmat okozott. Tátott szájjal meredtem a levélre a könnyeim fátyolán keresztül, és reszketve felsóhajtottam. Az érzelmek továbbra is a torkomat fojtogatták, mint már annyiszor, amikor kénytelen voltam visszanyelni őket a gúny, a megvetés és az elutasítás miatt. Túl korán megtanultam, hogy egy lány sikolya csak ingerült közönyt vált ki errefelé az emberekből.

De különben is, mit számít ez most már? Apa eltávozott. Az életünk attól a naptól fogva teljesen megváltozott, és már soha többé nem lesz ugyanolyan.

Annyira belemerültem a gondolataimba, hogy a levél kicsusszant a kezemből, és közvetlenül a kapu túloldalán landolt, ahol furcsa módon vergődni kezdett a földön, mint egy partra vetett hal. A szavak, amiket ráírtam, hevesen reszkettek a papíron; a szellő minden egyes rohamánál hol felvillantak, hol elbújtak a szemem elől. Egészen addig, amíg a levél mozdulatlanná nem vált, és új mondat jelent meg az enyém helyén, ugyanolyan elnagyolt kézírással. A halál az isten.

Ráncokba szaladt a homlokom, és még az is átfutott az agyamon, hogy talán tényleg ezt írtam oda véletlenül.

De nem tettem.

A halál az isten? Mit jelent ez egyáltalán?

Nyugtalanító értetlenség cirógatta végig a nyakam, miközben benyúltam a levélért; merészen átdugtam a kezem azon a tiltott határvonalon. Közvetlen közelről akartam megvizsgálni azokat a szavakat, hogy megbizonyosodjak arról, hogy nem csak képzelődöm.

De amikor lehajoltam, hogy visszaszerezzem a papírt, forró fájdalom hasított az alkaromba.

– A francba!

Amikor felemeltem a kezem, láttam, hogy a ruhám ujja könyékig felhasadt, és az alkarom alján lévő csíkból vér csordogál. Egy aljas, hegyes csontdarab állt ki a kapu boltívéből, amin ott is maradt egy foszlány a ruhám szövetéből, egyértelmű bizonyítékául annak, hogy mi sebzett meg, és egy kis darab vérfoltos csipke libbent le a hegyéről. Ebben a pillanatban zúgó hang nyomta el a fák susogását, amitől még jobban összehúztam a szemöldököm. A csontról fehér füstpászmák kezdtek gomolyogni, és a korábban vörös vércseppek feketére égtek.

Valami fény villant meg a szemem előtt, és az egész erdő megremegett a villódzástól. Tátva maradt a szám a látványtól, miközben a különös jelenségre szegeztem a szememet, és megpróbáltam eldönteni, hogy a valóságot látom-e. Elég sok történetet hallottam már tengerészekről, akik a fényben úszó falakra bukkantak mérföldekre a szárazföldtől, ami eltérítették és egyenesen visszairányították őket oda, ahonnan jöttek. De ők még a szerencsésebbek közé tartoztak. Másokat állítólag szőröstül-bőröstül elnyeltek az égig érő viharok, és soha többé senki nem látta a hajójukat.

Miközben a sebesült karomat szorongattam, egy erős széllökés felkapta a levelet a földről, és egyre mélyebbre és mélyebbre sodorta a hófehér papírt a sötét fák közé. A kósza légmozgás a hajamat is kiráncigálta a fekete rózsás csatomból, és úgy cirógatta végig hosszú, rakoncátlan tincseimmel a bőröm, mintha kísérteties ujjbegyek simogatnának, azzal a borzalmas gondolattal riogatva, hogy mi történhet velem, ha a szél szeszélye folytán a polgármester vagy Sacton Crain kezébe kerül a levelem.

De talán inkább azt találtam ijesztőnek, hogy nem is zavarna, ha ez történne.

Utána viszont éppen olyan gyorsan el is halt körülöttem a szél, amilyen gyorsan feltámadt. Miközben a hátborzongató némaság a csontjaimat cirógatta, tehetetlenül figyeltem, ahogy a levél eltűnik a szemem elől.

Végül beleolvadt a félhomályba.

Lepillantottam a vérre, ami még mindig szivárgott a sebemből, és megfordultam, hogy hazamenjek és lemossam.

Ekkor egy reccsenés keltette fel a figyelmemet.

Ahogy korábban, most is bekukucskáltam a ködös erdőbe, hogy megtaláljam a hang forrását.

Némaság. Nyugalom.

Semmi.

Egy gyermek halk kuncogása szállt fel a fák között, kísérteties visszhangra emlékeztetve.

– Maevyth! – suttogta szeszélyesen, és a nevem hallatán libabőrös lettem.

Végigsiklott a tekintetem a sötét fatörzseken, és eszembe jutott az erdő egyik legfőbb szabálya: soha ne reagálj a saját nevedre!

– A halál az isten – tette hozzá a hang, a papírra írt szavakat visszhangozva.

A boltíves kapuból feketeség tódult felém, és hátralökött.

A deres talaj a gerincemnek csapódott, és kipréselte a levegőt a tüdőmből. Köhögve az oldalamra fordultam. Egy hollóraj rebbent fel az égre a fejem fölött, hangos károgásukat a szárnyuk suhogása központozta. Úgy száguldottak el felettem, mintha megriadtak volna valamitől, és az én szívem is a mellkasomban kalapált, miközben a tüdőm ismét megtelt levegővel.

De végül elcsitult a zűrzavar, és zihálva visszafordultam a kapu felé. Már csak egy madár maradt ott, amit felnyársalt egy hegyes csont, egy rosszindulatú, fehér tövis, ugyanolyan, mint amelyik engem sebzett meg. Levegőért kapkodva néztem, ahogy a madár tehetetlenül vonaglik és károg, miközben a vére a kapu aljában felhalmozott sápadt kövekre csöpög. Egyszer csak megcsillant a szeme, és ettől észrevettem rajta valami furcsát.

Rezzenéstelen tekintettel, lassan talpra álltam, és odasétáltam a madárhoz. Még mindig remegett az összes izmom, de mire odaértem hozzá, a holló mozdulatlanná vált. A szeme különös, ezüstös árnyalata még holtában is feltűnő volt. Annyira, hogy még az a kérdés is felmerült bennem, nem volt-e vajon már a kegyetlen halála előtt is beteg.

Az üveges, elvarázsolt ragyogásban, ami végtelenül hidegnek és élesnek tűnt, a saját tükörképemet láttam a túlvilág dermesztő háttere előtt. Egy olyan helyen, amelyet mindig is féltem elképzelni.

A halál birodalmában.

Miközben a balszerencsés teremtményt bámultam, és azt néztem, ahogy a vér lecsorog az ágakon, erősen megsajdult a mellkasom mélye.

Miután gyorsan körülnéztem, hogy ellenőrizzem, nem lát-e valaki, felnyúltam, és a nagy madár szárnyaira simítottam a tenyeremet. Meleg vér szivárgott le a csuklómra, ahol összekeveredett a sajátommal, miközben az erőfeszítéseimtől megnyikordultak az építmény csontjai és farészei. Már remegett a karom az erőlködéstől, de a madár még mindig nem mozdult. Felnyögtem, és még hevesebben kezdtem rángatni.

– Gyerünk már. Gyere már le onnan!

A csizmámat a boltívnek támasztottam, és az összes izmomat megfeszítettem.

Hangos rikoltás következett, majd hátrarepültem, és felsikoltottam, miközben másodszor is hátrabukfenceztem. A madár mellettem feküdt a földön; a mellkasa alig észrevehetően emelkedett és süllyedt. A csőre sarkából vér csordult ki, vörös nyomot hagyva a kísértetfehér hóban, miközben a holló vonaglott kínjában. Végül valahogy talpra állt, és kettőt ugrott felém, majd az oldalára borult. Könnyek gyűltek a szemembe, miközben a tehetetlen kis lény a csőrét nyitogatta és csukogatta, mintha azt próbálná elmondani, hogy mi a baja. Szinte hallottam, ahogy irgalomért könyörög. A sebe halálosnak tűnt. A mellét átszúró csont túl nagy volt ahhoz, hogy megkímélje a létfontosságú szerveit, és a madár élete a szemem előtt hunyt ki.

Csinálj már valamit! Ne hagyd szenvedni.

Összeszorult a gyomrom a gondolattól. Egyszer végignéztem, ahogy nagyapám elvágta egy aznap született őzgida torkát, akit súlyosan megsebesített egy sólyom. Azt mondta, irgalomból tette.

Vonakodva kivettem a szoknyám zsebéből egy kis nyúzókést, amit fafaragáshoz és gyümölcsvágás végett tartottam magamnál. És amit Agatha már többször megpróbált elkobozni tőlem, nem sok sikerrel. Remegő kézzel kicsúsztattam házi készítésű szövettokjából, és térdre ereszkedtem, hogy a combomra fektessem a madarat. Miközben küzdeni próbált ellenem, remegő lélegzettel kifújtam a levegőt, és kifeszítettem a nyakát, hogy végighúzhassam a pengét a torkán, miközben görcsbe rándult a gyomrom. Irgalomból teszem, mondta a fejem, de a szívem halkan felzokogott a mellkasomban. Egészen addig még soha nem öltem meg semmit és senkit a saját kezemmel.

Milyen szörnyű teher végignézni egy élőlény halálát.

TARTALOM

Kedves olvasó!

Prológus

1. rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

2. rész

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

3. rész

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Etíriai fajok

Szószedet

Glifák

Etíriai istenek

Nagyon köszönöm…

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License