részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Eric Barker: Barking Up the Wrong Tree

Copyright © 2017 by Eric Barker
All rights reserved.

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 336 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Bán László
Borítóterv Somogyi Péter
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Szüleimnek,

akik törődéssel felneveltek egy orchideafiút, egy reményteljes szörnyeteget, egy szabad vezetőt.

Mi a fenét jelent ez? – kérdezhetnéd.

Akkor jobb is, ha belevágunk…

Ami fontos, ahhoz nincs használati utasítás.

JAMES RICHARDSON

Tartalom

Bevezető: Mi generálja valójában a sikert?
Ha megvizsgáljuk, mi különbözteti meg a különösen sikeres embereket tőlünk, többiektől, megtanulhatjuk, mit kell tennünk, hogy jobban hasonlítsunk hozzájuk – és bizonyos esetekben megláthatjuk, miért jó, ha mégsem hasonlítunk

1. fejezet: Ha sikert akarunk elérni, játsszunk biztonsági játékot, és tegyük azt, amit mások mondanak?
Kifizetődő, ha tartjuk magunkat a szabályokhoz? Meglátások búcsúbeszédet mondó végzős diákoktól, emberektől, akik nem éreznek fájdalmat, és zongorista csodagyerekektől

2. fejezet: A rendes srácok mindig utolsók lesznek?
Mit tanulhatsz a bizalomról, az együttműködésről és a kedvességről – bandatagoktól, kalózoktól és sorozatgyilkosoktól?

3. fejezet: Aki kiszáll, sosem nyer, és a nyertesek sosem szállnak ki? Mit tudnak a haditengerészet SEAL-jei, a videójátékok, az elrendezett házasságok és Batman tanítani nekünk a kitartásról, amikor nehéz elérni a célt?

4. fejezet: Nem az a lényeg, mit tudsz, hanem hogy kit ismersz (kivéve, ha mégsem)
Mit tanulhatunk a hálózatok erejéről a túsztárgyalóktól, a legjobb humoristáktól és a valaha élt legokosabb embertől?

5. fejezet: Higgy magadban – néha
Mit tanulhatunk az önbizalom és a tévképzet közti kötélen való egyensúlyozásról sakkmesterektől, titkos katonai egységektől, kungfuszélhámosoktól és olyan emberektől, akik nem tudnak félelmet érezni?

6. fejezet: Munka, munka, munka… Vagy munka–élet egyensúly?
Hogyan találd meg a harmóniát az otthon és a munkahely között Pókember, a buddhista szerzetesek, Albert Einstein, a profi birkózók és Dzsingisz kán segítségével?

Összegzés

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

A szerzőről

Bevezető Mi generálja valójában a sikert? Ha megvizsgáljuk, mi különbözteti meg a különösen sikeres embereket tőlünk, többiektől, megtanulhatjuk, mit kell tennünk, hogy jobban hasonlítsunk hozzájuk – és bizonyos esetekben megláthatjuk, miért jó, ha mégsem hasonlítunk

Két ember halt bele a próbálkozásba.

Az Outside Magazine a létező legkeményebb állóképességi versenyeként írta le a Race Across Americát. A kerékpárosok kevesebb mint tizenkét nap alatt négyezer-nyolcszáz kilométert tesznek meg, San Diegótól Atlantic Cityig.

Néhányan talán azt gondolhatják: Ó, ez olyan, mint a Tour de France. Ők tévednek. A Tour szakaszokra van bontva. Pihenőkkel. A Race Across America (RAAM) nem áll meg. Minden perc, amit a kerékpárosok alvással, pihenéssel, a tekerésen kívül bármi mással töltenek, újabb perc, amit az ellenfeleik felhasználhatnak a legyőzésükre. A versenyzők éjszakánként átlagosan három órát alszanak – de azt is csak vonakodva.

A verseny negyedik napján már a legjobbaknak is alaposan meg kell fontolniuk, mikor pihenjenek. Mivel az élboly nagyon össze van tömörödve (egy órán belül vannak egymástól), ez a döntés óriási nyomást helyez rájuk, mert tudják, hogy a többiek elmehetnek mellettük, és akkor harcolniuk kell a pozíciójuk visszaszerzéséért. Egy pillanatra sincs szünet. A kimerültség, a fájdalom, az alvásmegvonás csak fokozódik, ahogy folytatják útjukat keresztül az Egyesült Államokon.

Ám 2009-ben mindez nem vonatkozik az első helyen haladó férfira. Gyakorlatilag fél nap előnye van a másodikhoz képest. Jure Robič legyőzhetetlennek tűnik. Ötször nyerte meg a RAAM-ot, többször, mint bármelyik másik versenyző, nem egyszer kilenc napon belül haladt át a célvonalon. 2004-ben tizenegy órával előzte meg a másodikat. El tudod képzelni, hogy nézel egy versenyt, ahol a győztes kihirdetése után fél napot kell várnod, hogy lásd befutni a második helyezettet?

Teljesen természetes, hogy az ember elgondolkodik rajta, mi tette ennyire dominánssá és sikeressé Robičot egy ilyen emberpróbáló versenyen. A szerencsés genetika? Nem. A vizsgálatoknál fizikailag semmi kimagaslót nem mutatott a többi ultrasportolóhoz képest.

A legjobb edzőt alkalmazta? Nem. Barátja, Uroč Velepec „tökéletesen edzhetetlen”-ként jellemezte Robičot.

Dan Coyle a New York Timesnak írt cikkében rávilágított az előnyre, amely Robičot jellemezte versenytársaival szemben, amely a Race Across America valaha volt legjobb kerékpárosává tette.

Az őrültsége.

Nem túlzás őt szélsőségesnek bélyegezni. Teljesen pontos megfogalmazás, hogy amikor Robič versenyzett, teljesen elvesztette az eszét.

Paranoiássá vált; könnyes érzelmi összeomlásokat produkált; rejtélyes jelentéseket vélt felfedezni még az aszfalt repedéseiben is. Időnként eldobta a kerékpárját, és ökölbe szorított kézzel, lángoló tekintettel indult a kísérőautóban utazó csapattársai felé (akik előrelátó módon bezárták az ajtókat). Volt, hogy verseny közben leugrott a bringáról, és ökölharcba bonyolódott – a postaládákkal. Többször hallucinált, egy alkalommal azt vélte látni, hogy fegyveres mudzsahedek üldözik. Akkori feleségét úgy megijesztette Robič viselkedése, hogy bezárkózott a csapat lakókocsijába.

Coyle azt írta, Robič „zavarba ejtőnek és szégyenletesnek” látta saját megszállottságát, ami nélkül azonban „lehetetlen élnie”. A legelképesztőbb, hogy Robič hajlama nem ismeretlen előny a sportban. Két tudós, Philippe Tissié és August Bier már az 1800-as években megállapították, hogy a hibásan működő elme segíthet a sportolónak a fájdalom legyőzésében, és a test természetes képességeinek határain túlra is kitolhatja teljesítményét.

Nem tudom, te hogy vagy vele, de az én gimnáziumi tanácsadóm sosem mondta nekem, hogy a hallucinációk, a postaládák megtámadása és úgy általában a megszállottság létfontosságú ahhoz, hogy bármiben világra szóló sikert érjek el. Azt mondták, végezzem el a házi feladatomat, játsszak a szabályok szerint, és legyek kedves.

Mindez felvet egy súlyos kérdést: mi generálja valójában a sikert?

Ez a könyv feltárja, mi hozza meg a sikert a való világban. És itt most az életben elért sikerre gondolok, nem pusztán a pénzkeresetre. Milyen beállítottság és viselkedés segíthet, hogy elérd a céljaidat, bármilyen arénát választasz is a karrieredben vagy a magánéletedben? Rengeteg könyv foglalkozik a siker gyémántjának valamelyik lapkájával, vagy szolgál elméletekkel, gyakorlati tanácsok nélkül. Mi megvizsgáljuk, milyen módszerek működnek, azután megtanuljuk a lépéseket, amelyekkel eljuthatsz oda, ahová menni szeretnél.

Hogy számodra mi definiálja a sikert – nos, az csak tőled függ. Hogy személy szerint neked mire van szükséged ahhoz, hogy boldog legyél otthon vagy a munkahelyeden. Ám ez nem jelenti azt, hogy a sikerért nem kell megdolgozni. Nyilván ismersz olyan stratégiákat, amelyek biztosan működnek (folyamatos erőfeszítés), vagy biztosan nem (déli felkelés mindennap). A probléma a kettő közötti hatalmas területen van. Bizonyára beszéltek már neked azokról a tulajdonságokról és taktikákról, amelyek segítenek eljutni a célodhoz, de valódi bizonyítékot soha nem láttál – sőt, talán rengeteg kivétellel is találkoztál. Ebben a könyvben ezzel fogunk foglalkozni.

Blogomon, a Barking Up the Wrong Treen nyolc éve foglalkozom ennek kutatásával, és számos szakértővel beszélgettem arról, mi a sikeres élet titka. És találtam is válaszokat, köztük nem egy igen meglepőt. Ezek közül néhány látszólag ellentmond egymásnak, de mindegyik rávilágít arra, mire van szükségünk a karrierünkben és a magánéletünkben ahhoz, hogy jobb helyzetbe kerüljünk.

A legtöbb dolog, amit a teljesítményhez vezető képességekről mondtak nekünk, logikus, átgondolt – és teljességgel hibás. Le fogjuk rombolni a mítoszokat, tudományosan megvizsgáljuk, mi különbözteti meg az extrém módon sikeres embereket tőlünk, többiektől; megtanuljuk, mit tudunk tenni azért, hogy jobban hasonlítsunk rájuk, és néhány esetben azt is megtudjuk, miért jó, ha mégsem hasonlítunk.

A sikert bizonyos esetekben a természetes tehetség hozza meg, néha a sok szép dolog, amit édesanyánktól hallottunk tanácsként, máskor viszont éppen az ellenkezője. Melyik régi mondás igaz, és melyik csak mítosz?

A rendes srácok mindig utolsók lesznek? Vagy elsők?

Aki feladja, az sosem győz? Vagy a valódi ellenség a makacsság?

A magabiztosság győzelemre vezet? Vagy csupán tévképzet?

A fejezetekben a történet mindkét oldalát megvizsgáljuk. Az összes perspektíva erősségét elemezzük. Szóval, ha valami túlságosan egyszerűnek, vagy éppen ellentmondásosnak tűnik, maradj velem továbbra is. Mindkét oldal előtárhatja az érveit, akárcsak egy bírósági tárgyaláson. Végül megállapodunk annál a válasznál, amelyik a legtöbb előnyt és a legkevesebb hátrányt kínálja.

Az 1. fejezetben megnézzük, hogy a biztonsági játék és az utasítások követése valóban sikert hoz-e. Megtanuljuk, mit nevez „fokozóknak” Gautam Mukunda, a Harvard professzora. Akárcsak Jure Robič megszállottsága esetében, a fokozók olyan képességek, amelyek alapesetben hátrányosak, de bizonyos kontextusban olyan elsöprő erejű előnyöket kínálhatnak, amelyek lemossák a vetélytársakat. Megtudjuk, hogy a tanévzáráskor búcsúbeszédet mondó diákokból miért lesz ritkán milliomos, hogy miért azok a legjobb (és legrosszabb) amerikai elnökök, akik felforgatják a rendszert, és hogy hogyan válhatnak legfőbb gyengeségeink a legnagyobb erősségeinkké.

A 2. fejezetben megtudjuk, mikor lesznek elsők a rendes srácok, és milyen esetben van igaza Machiavellinek a pénzzel kapcsolatban. Beszélünk a Wharton School egyik professzorával, aki a könyörületes üzletvezetésben és az önzetlenségben hisz, valamint a Stanford egyik tanárával, akinek a kutatásai rávilágítanak arra, hogy a kemény munka túlértékelt, és az előléptetést a felfelé hízelgés hozza meg. Megvizsgáljuk a kalózokat és a börtönbandákat, hogy lássuk, milyen szabályokat követnek még a szabályszegők is, és kiderítjük, hogyan találjuk el a megfelelő egyensúlyt az ambiciózus előremenetel és a nyugodt alvás között.

A 3. fejezetben bevetjük magunkat a haditengerészet SEAL-kiképzésébe, és tüzetesebben szemügyre vesszük a határozottság és az állhatatosság egyre népszerűbb területét. Közgazdaság-tudományi szakemberekkel beszélgetünk, hogy kiszámoljuk, mikor érdemes megkettőzni az erőfeszítéseket, és mikor kell bedobni a törülközőt. Kungfumesterek megmondják, mikor tanácsos menekülőre fogni. És megtanuljuk azt az egyszerű szót, amelyik segíthet eldönteni, mikor ragaszkodjunk valamihez, és mikor tanácsosabb feladni.

A 4. fejezetben azt vizsgáljuk meg, melyik számít igazán: hogy mit tudsz, vagy hogy kit ismersz. Megláthatjuk, hogy a csapatban dolgozó alkalmazottak sokszor a leghatékonyabbak, de a legjobb szakemberek szinte kivétel nélkül introvertáltnak tartják magukat (köztük a legkiválóbb sportolók kilencven százaléka). Útmutatást kapunk a Szilícium-völgy legjobb kapcsolatokkal bíró emberétől, és megtanuljuk, hogyan építsünk hálózatot anélkül, hogy emiatt rosszul éreznénk magunkat.

Az 5. fejezetben a hozzáállást vesszük vizsgálat alá. Megnézzük, hogyan képes az önbizalom átlendíteni minket azon, amit a saját határainknak hiszünk, és hogyan kell ezt kiegyensúlyozni az előttünk álló feladatok józan felmérésével. Megtanuljuk, hogy a „mentális ütköztetés” új tudománya hogyan segíthet meghatározni, mikor tegyünk fel mindent egy lapra, és mikor gondoljuk át kétszer is a dolgot. És ami a legfontosabb, megismerkedünk egy új kutatással, amelyik megmutatja, miért lehet problémás már a gyökereinél az egész önbizalom-paradigma.

A 6. fejezetben hátralépünk, hogy áttekintsük az összképet, és megpróbáljuk meghatározni, miként befolyásolja a szakmai siker a magánéletit – és milyen esetekben nem. Van helye a munka–élet egyensúlynak nonstop rohanó világunkban? Clayton Christensen, a Harvard Business School tanára, és Dzsingisz kán megfelelő példákkal szolgálnak arra, hogyan találjunk békét egy folyamatosan pörgő munkahelyen. Legendás emberek tragikus eseteiből tanulhatunk, akik sikereket értek el ugyan, de túlságosan magas árat fizettek érte, feláldozták a családjukat és a boldogságukat.

A sikernek nem kell olyasminek lennie, amit csak a tévében látsz. Az egésznek nem az a lényege, hogy tökéletes legyél, hanem hogy tudd, miben vagy a legjobb, és megfelelően viszonyulj a környezetedhez. Nem kell szó szerint őrültnek lenned, mint Jure Robičnak, de néha egy rút kiskacsa is hattyúvá változhat, ha megtalálja magának a megfelelő tavat. Azok a jellemzők, amelyek elkülönítenek a többiektől, a szokások, amelyektől eddig próbáltál megszabadulni, dolgok, amelyek miatt az iskolában kigúnyoltak, végeredményben akár behozhatatlan előnyhöz is juttathatnak.

Kezdjük is ezzel…

1. fejezet Ha sikert akarunk elérni, játsszunk biztonsági játékot, és tegyük azt, amit mások mondanak? Kifizetődő, ha tartjuk magunkat a szabályokhoz? Meglátások búcsúbeszédet mondó végzős diákoktól, emberektől, akik nem éreznek fájdalmat, és zongorista csodagyerekektől

Ashlyn Blocker nem érez fájdalmat.

Igazából soha nem is érzett. Első ránézésre teljesen hétköznapi tinédzser lány, de az SCN9A gén hiányossága miatt az idegrendszere nem úgy fejlődött, mint a tiéd vagy az enyém. Fájdalomingerek nem jutnak el az agyáig.

Isteni ajándéknak tűnik? Csak ne olyan gyorsan. A Wikipédia Congenital insensitivity to pain (Veleszületett fájdalomérzéketlenség) bejegyzése meglehetősen egyértelműen fogalmaz: „Ez egy különösen veszélyes állapot.” Dane Inouye így ír róla: „A legtöbb gyerek arról álmodik, hogy szuperhős lesz belőle. A CIPA-s pácienseket Supermaneknek is tekinthetnénk, mivel nem éreznek fizikai fájdalmat, de a helyzet iróniája, hogy ami »szupererőt« ad számukra, az egyben a kriptonitjuk is.”

Ahogy arról Justin Heckert is beszámolt a New York Times Magazine-ba írt cikkében, Ashlyn szülei előbb vették észre, hogy eltörte a bokáját, mint ő maga – és még így is csak két nappal az eset után. Karen Cann, egy másik, a rendellenességben szenvedő nő, az első gyereke születésekor eltörte a medencecsontját, de heteken át nem szerzett tudomást róla, csak amikor már olyan merev volt a csípője, hogy alig tudott járni.

Az ilyen rendellenességgel küszködő emberek élettartama általában rövidebb, gyakran már gyerekkorukban meghalnak. A CIPA-s (teljes nevén veleszületett fájdalomérzéketlenség anhidrózissal) gyermekek ötven százaléka nem éri meg a hároméves kort. Hiába veszik körül őket gondoskodó szülők, nem sírnak fel, amikor például túlhevül a testük. Akik életben maradnak, gyakran harapják le a nyelvük hegyét, vagy okoznak súlyos sérülést a szaruhártyájukban, amikor véresre dörzsölik a szemüket. Az ilyen felnőtteket általában hegek borítják, és többször is eltörik a csontjaikat. Mindennap át kell vizsgálniuk a testüket sérülések után. Csak a zúzódások, vágások vagy égésnyomok felfedezése tudatja velük, hogy valami történt. Különösen nagy veszélyt jelent a vakbélgyulladás és az egyéb belső problémák – a CIPA-ban szenvedőknek nincsenek tüneteik, amíg a betegség meg nem öli őket.

De vajon hányan nem vágytunk már arra, hogy időnként olyanok legyünk, mint Ashlyn?

Könnyű naiv módon csak az ilyen állapot előnyeit látni. Nincsenek többé bosszantó fájdalmak. Nincs félelem a fogorvosi rendelőben. Egy életre megszabadulsz a betegségekkel és sérülésekkel járó kisebb kényelmetlenségektől. Megszűnnek a migrének, és a szeszélyes derékfájdalmakkal együtt járó akadályok.

Az egészségügyi ellátás és az elveszített termelőerő nyelvére lefordítva a fájdalom évente ötszázhatvan- és hatszázharminchatmilliárd dollár közötti összegbe kerül az Egyesült Államoknak. Az amerikaiak tizenöt százaléka néz szembe napi szintű, krónikus fájdalommal, és nem kétséges, hogy sokan közülük szívesen cserélnének Ashlynnel.

A nagy sikerű regény, A lány, aki a tűzzel játszik egyik gonosz karaktere CIPA-ban szenvedett, és ott a rendellenességet szuperképességként jelenítették meg. Egy profi ökölvívó képességeivel, aki nem érzékeli a fájdalmat, a szereplő gyakorlatilag megállíthatatlan erővé, félelmetes ellenséggé válik.

Ez nagyobb kérdéseket is felvet: mikor válnak a gyengeségeink erősséggé? Jobb kívülállónak lenni hátrányokkal és szuperképességekkel? Vagy teljesebb életet élhetünk az átlaghoz idomulva? Általában arra ösztökélnek minket, hogy játsszunk biztonsági játékot, de ha a széles körben elfogadott „helyes dolgot” cselekedjük, és nem kockáztatjuk meg a szélsőségek előnyeit és hátrányait, az valóban a sikerhez vezet minket? Vagy inkább a középszerűséghez?

Ennek a rejtvénynek a megoldásához először vizsgáljuk meg azokat, akik követik a szabályokat, és mindent az előírásoknak megfelelően tesznek. Mi lesz az iskolai búcsúbeszédet mondó végzős évfolyamelsőkből? Mert minden szülő azt szeretné, hogy a gyereke álljon ott. Az anyák azt mondják, tanulj keményen, és jól elboldogulsz. És az anyáknak gyakran igazuk is van.

De nem mindig.

*

Karen Arnold, a Boston College kutatója nyolcvanegy búcsú- és üdvözlőbeszédet mondó diákot követett nyomon az iskola elvégzése után, hogy lássa, mi lett azokból, akik a gimnáziumi falkát vezették. Kilencvenöt százalékuk egyetemen tanult tovább, 3,6-es tanulmányi átlaggal, és hatvan százalékuk megszerezte a diplomáját. Nem kétséges hogy a gimnáziumi sikerek előrevetítik az egyetemi sikereket is. Jelenleg kilencven százalékuk építgeti a karrierjét, ebből negyven százalék felső kategóriás állásban. Megbízhatók, kiegyensúlyozottak és stabilak, a többségük minden tekintetben jó életet él.

De a gimnáziumi évfolyamelsők között hány olyan van, aki alakítja, irányítja, lenyűgözi a világot? A válasz elég egyértelmű: nulla.

Karen Arnold a következőt mondta alanyai sikerpályájáról: „Bár a legtöbbjük jól teljesít saját területén, az iskolai búcsúbeszédet mondó diákok túlnyomó többsége nem jut el a felső ligába a felnőttek teljesítményarénájában.” Egy másik interjúban pedig azt nyilatkozta: „Az évfolyamelsők valószínűleg nem lesznek a jövő látnokai: általában beilleszkednek a rendszerbe ahelyett, hogy felráznák.”

Véletlen lenne, hogy pont ez a nyolcvanegy ember nem jutott el a sztratoszférába? Nem. A kutatások szerint, ami lenyűgöző képességekkel ruházza fel a diákokat az osztályteremben, ugyanaz a dolog, amely miatt kisebb eséllyel tudnak csúcsteljesítményt nyújtani az iskola falain kívül.

Tehát miért van az, hogy a gimnáziumi évfolyamelsők ritkán lesznek azok a való életben is? Két oka is van. Az egyik, hogy az iskolák azokat a diákokat jutalmazzák, akik megbízhatóan teszik, amit mondanak nekik. Az iskolai osztályzatok csak nagyon laza korrelációban vannak az intelligenciával (a szabványosított tesztek leginkább csak az IQ-t mérik). Az osztályzatok ugyanakkor kiválóan mutatják az egyén önfegyelmét, tudatosságát, a szabályokhoz való alkalmazkodását.

Arnold az egyik interjúban azt mondta: „Alapvetően az alkalmazkodást díjazzuk, a hajlandóságot arra, hogy az ember beilleszkedjen a rendszerbe.” Sok beszédmondó diák elismerte, hogy nem ő volt a legokosabb tanuló az osztályban, csak a legkeményebben dolgozó. Mások azt mondták, a cél nem a tananyag jobb megismerése volt, hanem hogy megadják a tanároknak, amit kértek tőlük. A tanulmány alanyainak többsége a „karrierista” kategóriába tartozott: nem azt látták a feladatuknak, hogy tanuljanak, hanem hogy minél jobb osztályzatot kapjanak.

A másik ok, hogy az iskola az általánosságot díjazza. A szenvedélyes vagy specializálódó diákok nem sok elismerést kapnak. A való világ azonban pontosan fordítva működik. Arnold az évfolyamelsőkkel kapcsolatban a következőt mondta: „Elképesztően sokoldalúak és sikeresek, szakmai és személyes téren is, de soha nem köteleződtek el egyetlen szakterület mellett, amit szenvedéllyel művelnének. Ez pedig általában nem a kiválóság receptje.”

Ha jól akarsz teljesíteni az iskolában, és szenvedélyesen szereted a matematikát, akkor nem szabad annyit foglalkoznod vele, hogy történelemből is jó osztályzatot tudj kapni. Ez a generalista megközelítés nem vezet el a specializálódáshoz. Végül azonban majdnem mind olyan szakmát fogunk művelni, ahol valamilyen szakértelmet nagyon nagyra becsülnek, míg a többi korántsem lesz olyan fontos.

Ironikus módon Arnold arra a megállapításra jutott, hogy a tanulni szerető intellektuális diákok a gimnáziumban csak küszködnek. Saját szenvedélyükre próbálnak fókuszálni, abban akarnak kiváló eredményt elérni, ezért fojtogatónak érzik az iskola rendszerét. Közben az évfolyamelsők erősen pragmatikus megközelítést alkalmaznak. Követik a szabályokat, és többre becsülik a jó osztályzatokat a szakértelemnél és a mélyebb megértésnél.

Az iskola szabályai egyértelműek. Az élet szabályai gyakran nem. Amikor nincs egyértelmű út, amit követni lehet, az iskolában még jól teljesítő egyének visszaesnek.

Shawn Achor kutatása a Harvardon rámutat, hogy az egyetemi osztályzatok ugyanúgy nem jelzik előre a további életben elért sikereket, mint egy kockadobás. A több mint hétszáz amerikai milliomoson elvégzett felmérés szerint átlagos tanulmányi eredményük az egyetemen 2,9 volt.

A szabályok követése nem hozza magával a sikert, csupán kizárja a szélsőségeket – a jókat és a rosszakat is. Bár ez általában jó, és gyakorlatilag megszünteti a káros kockázatokat, gyakran az eget rengető eredmények elérését is lehetetlenné teszi. Olyan, mintha tennél egy szabályozót az autód motorjára, ami megakadályozza, hogy nyolcvannál gyorsabban hajts: sokkal kevésbé valószínű, hogy halálos balesetet szenvedsz, de sebességrekordot sem fogsz felállítani.

Tehát ha nem azok jutnak a csúcsra, akik a szabályok szerint játszanak, akkor kik?

*

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Figtree – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Noto Serif Hebrew – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License