Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014, 2023

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Manna Marina, 2022

Caroline Wood-sorozat 1–9., 2019–2023

Negyven felé pártában (átdolgozott újrakiadás), 2023

Váláshelyzet (átdolgozott újrakiadás), 2023

© R. Kelényi Angelika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-65-2

Június 8.

A tenger felől érkező szellő a hajamat borzolja. A lábamat a hűs vízbe lógatom egy fehér kőről, amely épp elég lapos ahhoz, hogy kényelmesen üldögéljek, és a látóhatár mögé lebukó narancsszín napkorongot bámuljam. A végtelen Adria… (Állj, állj, állj! Tele van szigettel, szigetecskével!), oké, akkor simán az Adria vagy a hófehér szigetekkel szabdalt Adria türkizkék vizét a fény átszínezi, sárgás-pirosas nyalábok játszanak a könnyű hullámokon.

Nem hallom, amikor érkezik. Nyakszirtemen érzem finom érintését, érzem az illatát, azt az ismerős, imádni való férfiillatot, amely felkorbácsolja az érzékeimet. Alex mellém telepedik, adriakék szemével megsimogat.

Hozzábújok. Olyan jó újra a karjában pihenni, nem gondolni semmire, csak a meleg, biztonságot nyújtó testre és a harmóniára koncentrálni, amely körülölel…

– Anya! Anyaaa! Bepisilteeem!

A négyéves minden erejét beleadta az üvöltésbe. A valóság váratlanul vágott orrba, nyomban visszazökkentem a saját idősíkomba: vagyis nem a fehér sziklás tengerparton vagyok, nem borzolja a szellő a hajam, és Alex nem érintgeti a nyakszirtemet. Alex nincs is itthon. De ha itthon lenne sem engem ölelgetne szerelmesen, legfeljebb a telefonját nyomkodná és foghegyről válaszolgatna, bármit kérdezzek is.

– Megyek! – kiabáltam vissza, és feltápászkodtam a kanapéról. Ennyit az álmokról, a titkos kis külön életemről, amit én írok, és nem szólhatnak bele sem a szereplők, sem a körülmények.

– Flóra! Az isten áldjon meg, hogy sikerült összepisilned az ágyad?

– Nem tudom, minden pisi, hideg, hideg! – jajveszékelt Fló, aki már egy ideje nem pisilt be.

Beteg lesz? Jaj nekem!, gondoltam rögtön aggodalmasan, akaratlanul is Flóra szavaival megfogalmazva a gondolatot. Aztán elhessegettem: nem-nem, ez még nem jelenti azt. Biztosan csak arról álmodott, hogy a vécén ül…

– Azt álmodtad, hogy a vécén ülsz?

– Nem tudom. Nem álmodtam semmit. Anya! Fázooom!

Gyorsan átöltöztettem a gyereket, áthúztam az ágyneműt, behajigáltam a pisis cuccot a mosógépbe. Hirtelen eszembe jutott egy cikk, amelyben arról írtak, hogy a bepisilés a gyerek lelki problémáit is jelezheti. Úristen!

Nem-nem, nincs Flórának lelki problémája. Egyszerűen csak bepisilt alvás közben, és kész. Már megint túlbonyolítom.

Fló leült a nappaliban Miki egeret nézni, én pedig a laptopomhoz telepedtem, hogy utánanézzek, miért is pisil be a gyerek. Szerencsére amikor a bevizelés jelezte mentális válságokról írtak, a delikvensek nem négyévesek voltak. Így aztán ellazultam, majd végigpörgettem a Facebookot, történt-e valami az elmúlt pár órában.

Bizony, bizony. Juli és Kata csokira barnulva Portugáliában nyaralt, én meg hugyos ágyneműt mosok, és még a lopott Second Life-omat sem élvezhetem zavartalanul. Sanyarú a sorsom, na! Be kell látnom, hogy a csajokéhoz képest olyan szürke az életem, mint egy novemberi esős délután.

Ó, az Adria, harmónia, nyugalom, gondtalanság, Alex… Alex megváltozott, amióta Fló megszületett. Az eltávolodását nem kötném egyenesen a gyerek érkezéséhez, de tény, hogy abban az időben történt. Egyszerűen kiveszett az életünkből a romantika. Értem én, hogy nem egyszerű a szerelemre koncentrálni, amikor a háttérben egy kis csomag bármikor elkezdhet ordítani, de ha két ember szereti egymást, nevetséges, hogy nem képesek szakítani néhány pillanatot egy ölelésre, egy csókra, netán ungabungára…

Pfff! Nem szeret. Fix, hogy megunt. Főleg a kinyúlt mackóm és a lógó hajam lehet az oka, na meg a folyamatos feszültség, amit a Fló iránti aggodalmam eredményez. Igen, persze, gyakran parázok, ha tüsszent egyet, ha hőemelkedése van, ha taknyos… De ez a normális, nem? Az anyja vagyok. Más anya is félti a gyerekét, nem?

Ma főzök valami finomat, valami szexi kaját, és feltálalom szexi kis göncben… Milyen szexi kis göncben? Mibe férek bele hasilag? Hm. Nem vehetek fel alakformáló bugyit, mi van, ha mégis lesz egy kis ungabunga?

– Anya! Vége a Mikinek. Játszunk? – Bah…!

– Oké. Polly Pocket, Barbie, társas?

– Társasozzunk!

Hurrá! Legalább nem kell szerepjátékoznom. Ahhoz, hogy beleéljem magam Barbie 1 vagy Barbie 2 szerepébe, strandra, bálba, közértbe induljak velük, közben kiagyaljak egy használható sztorit, amit el lehet játszani, és még a gyerek is élvezi… Na, ehhez most egy kicsit fáradt vagyok.

Szóval főzök valami finomat. Alex hét körül itthon lesz. Felveszek egy helyes kis cuccot, ami nem vágja a képébe, hogy most épp szexi vagyok, figyelj rám, csodálj, és tégy a magadévá, azonban rafináltan szexi, megszokott, mégis kihívó, szinte észre sem veszi, miért vagyok újra dögös… Jaj nekem: minden göncöm titkárnő-egyenruha vagy pecsétes póló, trottyos seggű mackó… Aha! Köntös! Selyemköntös, mintha épp a fürdőből libbentem volna a vacsoraasztalhoz. Ez az!

Vigyorogtam a jól végigvitt gondolatmenet örömére, szerintem befelé, de nyilván kifelé is, mert Flóra rám szólt:

– Anya! Hohó! Te lépsz! Min nevetsz?

Fló egy csoda. Gyönyörű, aranyhajú, eszes, cserfes, huncut gyerek, viszont huszonnégy órából huszonnégy órát követel magának. És meg is kapja. Mármint abból a maradék időből, amit a munkán kívül tölthetek vele, mert dolgozni, sajnos muszáj, különben miből jár majd egyetemre a gyerek? Bár az is igaz, ha itthon növeszteném huszonnégy órában a valagamat, hamar bekattannék. Tessék! Az egykék és a nem fiatal, de legalább felelősségteljes, előre gondolkodó, mindenre számító, dolgozó szülők tipikus esete…

Mit főzzek? Egyértelmű okokból osztrigát készítenék, ha tudnék, ha lenne rá pénzem, és ha Alex szeretné, de szerintem jó lesz helyette a tenger gyümölcsei pizza is… Ó! Csak sajtos van a frigóban. Akkor sajtos. Azt is imádja. Meg tudom ám gyúrni a pizzatésztát én is, de már nincs rá idő, és Alex rajong a műkajáért. Szerintem az egyedüli magyar műkajarajongó, de ez nem olyan nagy baj, ha arra gondolok, hányszor megúsztam a főzést a kínai zacskós tésztalevessel.

Flónak, persze, ilyesmit nem adunk. Ő csak tisztességes házi-, illetve ovikosztot kap, de az ovis kaját is szereti, sőt, ha jobban belegondolok, némelyik ételt ott szerette meg. Így a sóskát is, amit bárhogy készítettem, nem volt hajlandó még megkóstolni sem. Bezzeg, ha Inga néni, a szuper dadus azt mondja, hogy az egészséges, akkor az egészséges, akkor történjék bármi, megeszi. Ezért mérhetetlenül hálás vagyok neki.

Akkor Pizza Margherita à la Dr. Oetker…

Június 9.

Igen, Bill, nem, Bill, tényleg, Bill? Nahát, hű… satöbbi.

Hatalmas nyelvcsapásokkal haladtam az angol főnököm nyomában, jegyeztem a gondolatait, amelyek szokás szerint összevissza csapongtak. Az én feladatom ugyanis az, hogy rendszert találjak a káoszban. És találok. Mert zseni vagyok. Az asszisztensek gyöngye. Ez a látszat. A valóságot azonban egy jó mély szakadék választja el attól a helyre kislujzikától, akit nap nap után alakítok. Hogy miért? Hülye kérdés. Természetesen pénzért. Negyvenöt évesen az ember ne ugráljon, pláne egy kisgyerekkel a puttonyában.

– Emma! Akkor az estét megoldottad?

– Persze, Bill. Nem kérdés, hogy ott leszek, semmi sem tarthat vissza ettől a jó kis bulitól – válaszoltam csípőből, bár a pokolba kívántam az egész rohadt rendezvényt.

Nem tudhatja, hogy ezért a „jó kis buliért” milyen áldozatokat hoztam. Még az hiányozna, hogy eszébe jusson, ostobaság volt visszavennie kisgyerekes anyukaként. Például alkalmazhatott volna egy huszonöt éves törtető szinglit is, nem egy túlhajszolt anyát, akinek időnként megbetegszik a gyereke, aki néha szétaggódja az agyát, és akinek semmi más nem jár az eszében, kizárólag a családja. Aki nem nagyon tud esti műszakot vállalni, mert mi lesz, ha a jóéjt-puszit csak éjfélkor adhatja. Úgy, hogy a szeme fénye már régen az igazak álmát alussza, és nem is tudja, hogy anya azért ott volt, igaz, hogy kicsit későn, de megérkezett.

– Hangosítás rendben? Tudod, hogy Gerő háklis a hangra. Playback oké? Nehogy besüljön, mert élőben katasztrófa a pali!

– Nem lesz gond, mindent lezsíroztam – mosolyogtam magabiztosan.

– Zsír.

Gerő egy béna nyálgép, de valamiért minden negyven feletti háziasszony rajong érte, kivéve engem. A hideg ráz, amikor csak a közelemben van. De nem ám a visszafojtott erotikus szenvedélytől – inkább a hányingertől. Az előadó-művészet azonban szubjektív iparág, és amitől nekem felfordul a gyomrom, az egy másik nőnek benedvesíti a tundrabugyiját. Ezek a rajongók, persze, nem ismerik Gerőt, én viszont lassan egy éve dolgozom vele, majd minden rendezvényen. Pfff!

Még Bill is tisztában van vele, hogy Gerő élőben képtelen egy számot normálisan elénekelni, de a nőnemű imádói miatt meghívjuk és megfizetjük. A maga közönséges módján elég jóképű fickó, és ha a stúdióban rendbe teszik a felvételeit, még a hangja is elviselhető. A stílusa azonban, ez a nyálrockba hajló lakodalmas, amelynek előadásához feszes bőrgatyót és szegecses dzsekit húz, az agyonszolizott fejére pedig mátrixos-neós napszemüveget biggyeszt, egyszerűen kiborítóan ízléstelen. Nem beszélve a nagyképűségéről, ahogyan például bennünket, a cég munkatársait is kezel. Mintha mindenki az ő alkalmazottja lenne, és azért dolgozna, hogy Mr. Gerő „Seggfej” Miklós elképesztő és nevetséges sztárallűrjeinek megfeleljen. Pedig nekünk köszönheti ez a szarjankó, hogy egyáltalán színpadra léphet. Mert nélkülünk dalolászhatna idősek otthonában meg falunapokon, mert a MÜPA-ba biztosan nem hívnák meg. De még a Szigetre is csak azért, hogy közröhej tárgya legyen, és a humorra vágyó nézőket bevonzza…

Hja, a tegnapi szexi vacsora! Tudom, hogy túl gyakran használom a „katasztrófa” szót, de erre nincs más kifejezés: egyszerűen katasztrofális volt. Alex hét helyett kilenckor esett be, hót mocskosan és fáradtan. Látszott, hogy nem üzleti tárgyaláson, hanem kapás-kaszás buliban járt, ami persze nem furcsa, hiszen kertépítő. A dzsuva és a késés nem olyan nagy gond, van mosógép. De facto a pizza is kibír néhány órát – ha már egy hónapot elállt mirelit állapotában. De ami utána következett, az minden képzeletemet felülmúlta.

Utánasettenkedtem a fürdőbe, gondoltam, meglepem, hátha kellemes pillanatokat szerzünk egymásnak a zárt ajtó mögött, ő azonban kizavart. Pedig olyan szexi volt félig pucér, a kertészkedéstől szálkásra izmosodott, napbarnított felsőtestével, hogy ha nem két hónapja lett volna az utolsó kufircom, hanem mondjuk egy órával azelőtt, akkor is rávetettem volna magam. Ő azonban bosszúsan ráncolta a szintén napbarnított homlokát, és megkért, hogy hagyjam már békén, mert dög fáradt, és csak egy zuhanyra, illetve az ágyra vágyik. Mondhattam volna, hogy arra én is, de már így is elég szánalmasnak éreztem hiábavaló próbálkozásomat, szóval nehogy már…

Ehelyett megmelegítettem a sütőben a pizzát, és kipakoltam csinos, rajzolt csészés, kávészemes terítőnkre a tányérokat, evőeszközöket. Még egy gyertyát is, majd végül kihúzgáltam a köntösömet mellrésznél az övből, kiváló belátást engedélyezve a szülés óta impozánsan megduzzadt két keblem halmára. Így vártam az én uramat, aki egy szál törülközőben hamarosan megérkezett. Vááá! Most vagy szívat, vagy ő is arra bazíroz, amire én… Ezt gondoltam, majd hozzásimultam, beszívtam a friss illatát. Illetve csak szippantottam egyet belőle, mondhatni slukkoltam, mert kedvesen eltolt, letelepedett az asztalhoz, és jó étvággyal nekilátott Dr. Oetker remekének.

Tettem-vettem, sürögtem-forogtam, hátha feltűnik neki szexi lényem, de teljesen hatástalannak éreztem mindennemű ténykedésem. Illetve egyszer úgy vettem észre, hogy a mellemre tévedt a tekintete, de aztán fáradtan lehunyta a szemét, mintha unná a látványt. A francba! Próbáltam beszélgetést kezdeményezni a munkájáról, milyen napja volt, van-e új feladat és ehhez hasonlók… Közben persze jöttem-mentem a dögös köntösben, reménykedve, hátha vad és szenvedélyes szexuális gerjedelemmel hirtelen elkap, felken a falra, hogy eszelős csókban forrjunk össze. Ehelyett csak rám szólt:

– Ülj már le, Emma! Elszédülök a folytonos mászkálásodtól.

Jó, hát leültem, és tovább próbálkoztam a csevegéssel.

Nem vagyok egy feladós típus.

– És, ma hol dolgoztatok? Látom, te is beálltál.

– Új megrendelőnk van. Felmértünk. Tiszta sár a kertje.

– Ki az? – kérdeztem, de valójában egy cseppet sem érdekelt a megrendelő személye.

– Egy nő. Most vette a házat. A kertje egy dzsuvatenger, de jó az elhelyezkedése, lehet benne alkotni.

Hoppá! Némi lelkesedést véltem felfedezni a hangjában.

– Egy nő? Egyedül?

Kezdett érdekelni a férjem munkaadója.

– Igen. Egyedülálló, harminc körüli csaj. Szimpatikus. – Alex tekintete elrévedt, az asztalterítő dizájnos kockáit és a kávéscsésze grafikáját fürkészte. Még a falat is megállt a szájában.

Basszus! Ki lehet ez a nő, hogy a férjem így elrévedezik rajta?

Ideges lettem. Ajjaj! KI LEHET EZ A NŐ?

Egy szerető asszony megérzi, ha a férje érdekesnek talál egy másik nőt. Még akkor is, ha semmi különöset nem mond róla.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Dóra. Újhelyi Dóra.

Dóra. Dórika. Dorci… Dögölj meg, Dóra! Minden szexi hangulatom elszállt.

– Jössz lefeküdni? – váltott témát Alex.

– Mindjárt – válaszoltam –, csak elpakolok.

– Majd elpakolsz reggel. Gyere, rád fér a pihenés! – mondta, és már vonult is be a hálóba.

– Nem nézed meg Flót? – kérdeztem a hátától.

– Nem akarom felébreszteni. Majd reggel én viszem oviba.

– Oké – dünnyögtem, és alig vártam, hogy eltűnjön csodás, bézs hálószobánkban.

Amint lelépett, már rongyoltam is a gépemhez:

Facebook

„Alex ismerősei”

Újhelyi Dóra

Megvan. Baszki! Ez egy bombázó! Egy kurva bombázó, aki a névjegye szerint is egyedülálló, vállalkozó, és a férfiak érdeklik. Jó, ha van harminc… Mit vállalkozhat ez a nő? Pfff! Butikos. Vagy valami ilyesmi, csak nagyban. Női ruhatervező és kivitelező cége van. Mindjárt dobok egy hátast! Lobogó szőke haj, sportosan dögös test, frankó ruhák. A férjemnek Újhelyi Dóra, a női ruhatervező és kivitelező tetszik, nem a „Bill csatlósa” felesége. És nyilván Dórikának is bejön Alex, hiszen ő kinek nem jön be? A csajok majd megpukkadtak, amikor tíz éve összejöttünk. Mostanában meg csorog a nyáluk, ha csak látják megizmosodott emberemet. El sem tudom képzelni, hogy jutott eszébe annak idején informatikát tanulni, hiszen nem egy kocka. Neki friss levegő és szabadság kell. Jaj istenem! Szabadság! Remélem, nem…

Június 10.

Kínos események sora. Kezdődött azzal, hogy kiderült számomra a sajnálatos tény: a férjem már nem kíván, sőt, mást kíván. Legalábbis minden jel erre utal. Miután megláttam a Facebookon Újhelyi Dóra fotóját, tudtam, végzetes veszélyt jelent számomra, és meg kell szabadulnom tőle, különben még elszereti a párom. Persze nem akartam megölni (dehogynem!), inkább elhatároztam, hogy változtatok.

Ennek egyik sarkalatos pontja a fodrász, őt be is iktattam a napirendembe. Nem volt nehéz, tekintve, hogy nincs kijelölt fodrászom. Utálok ugyanis pénzt kiadni valamiért, amit én is meg tudok csinálni. Azt a frizurát azonban, amit kitaláltam, sajnos nem tudom segítség nélkül megvalósítani, így az egyik bejelentkezés nélküli gyors-fodrászatot választottam, és nem bántam meg. Szexi bubit vágattam, még a rendezvény előtt. Elégedett voltam a hajammal, és úgy készültem az esti rendezvényre, mint hajdanán, amikor még kifejezetten jó nőnek hittem magam. Igaz, hogy továbbra sincs egyetlen normális kis feketém, és nem árt, ha a szoknya-blúz alá hasleszorítós tundrát húzok, de azért nem festettem rosszul. Magas derekú, fekete ceruzaszoknyámban öt kilót simán letagadhattam, fehér blúzom dekoltázsa pedig, hmmm. Hát, ez az…

Az új sérómmal libegtem be a rendezvényterembe, klakkban-frakkban, sminkben, parfümben. Bill még nem érkezett meg, ő egyébként is mindig a kezdés előtt esik be, rám hagyja az intézkedést, ha esetleg történne valami. De ma nem fog. Sima kis céges rendezvény, beszéddel, Gerővel, tombolával, kajával, tánccal, részeg menedzserekkel és még részegebb beosztottakkal.

Megpördültem az egyik, padlótól plafonig érő, míves, aranyozott keretes tükör előtt, és megállapítottam, hogy ejha, de jó csaj vagyok. Elrendeztem néhány csokrot és szalvétát, de igazából ez az egész csak pótcselekvés volt: minden tökéletesen úgy nézett ki, ahogy kellett. Nemhiába, profikkal dolgozunk. Nagy előnye a cégnek, hogy rentábilis. Nem buhera-bulikat, hanem színvonalas estélyeket, elegáns céges partikat szervez. Így minden, amit felhasználunk a rendezvényekhez, minőségi, válogatott termék, és a partnereink, akiket alkalmazunk, szintén kiváló szolgáltatást nyújtanak.

Már előre felkészítettem a gyomrom, mert bár nem jellemző, most fix, hogy bekajálok, ugyanis az egyik legnívósabb fővárosi étterem biztosítja az élelmezésünket. Csupa puccos, átlagember számára ismeretlen finomság, kizárólag magyar gazdák kézműves termékeiből. Bah! Megfizethetetlen.

Imádom a különlegességeket, igazi ínyenc vagyok, ha lehetőségem adódik rá – és a rendezvényeken bizony adódik időnként, hál’ istennek… Utána persze húzogathatom a hasleszorítós bugyimat, nincs, ami a telepakolt bendőmet kordában tartsa. Úgyhogy leginkább a parti végeztével állok neki a feleslegnek. Mert mindig van felesleg. Akár haza is vihetnék, de Alex, aki ugye műkajarajongó, nem díjazza a szürke marhát és társait. Még a libamájat sem szereti. Ha választania kellene, hogy egy menő étteremben szárnyas belsőséget, vagy a mekiben egy sajtburgert toljon, akkor a gyorséttermet választaná, nem kérdés.

Körülnéztem a teremben. Lassan szállingóztak a vendégek. Semmi dolgom velük: ülésrend volt a vacsoránál, mindenki maga kereste meg a névjegyét az asztaloknál. Ez a legegyszerűbb eset, nincs vita. Ha valaki cserélni akar, megteheti, de többnyire úgy kapjuk a cégektől a névsort, hogy tudjuk, kit ki mellé ültessünk, vagy ne. Persze nem mindig sikerült, például amikor egy párocskát egymás mellé ültettünk, mert azt az információt kaptuk, hogy jó kollégák. Aztán kiderült, hogy titokban jártak, de már a rendezvény előtt szakítottak. Így az ültetőkártyáikat mindenáron el akarták cserélni valakivel. Folyt a harc, úgy néztek egymásra, mint a halálos ellenségek. Elég friss lehetett a balhé. Végül szétültettük őket a terem két végébe, és elégedetten szemléltük, hogy nyugalom van. Erre mi történik? Két pukkanós szörp és némi romantikus Gerő-szólam után összeborultak és kibékültek, szóval sok értelme nem volt a nagy csereberének.

Szép lassan megtelt a terem, az emberek keresgélték a névjegyeiket az asztaloknál, zajongás, nevetés töltötte meg a helyiséget, én pedig, látva, hogy minden rendben halad, az öltözőnek kinevezett szoba felé vettem az irányt, hogy utánanézzek Gerőnek és a csapatának. Gerő sehol, de ez nem lepett meg: soha nem érkezett korán, inkább késett. Most azonban reméltem, hogy időben tudunk kezdeni, és nem szüttyögi el az időt. Bár neki nem volt szüksége arra, hogy meditáljon vagy gondolkodjon az előadás előtt: kiállt a színpadra, és lezavarta a koncertet. Akár az utolsó pillanatban is beeshetett, nem számított. Egyébként pedig még volt idő, épp csak szállingóztak a vendégek.

Bevettem magam az öltözőbe, és lehuppantam a tükör elé, sminkellenőrzés céljából. Megállapítottam, hogy igazán kitettem magamért: majdnem olyan jól néztem ki, mint fénykoromban. És majdnem olyan jól, mint Újhelyi Dóra – de csak majdnem… Hiába az alapozó és a korrektor, a szemem alatti sötét árnyékot nem tudtam eltüntetni, és bár talán a lehető legjobb formámat hoztam, láttam az arcomon, hogy bizony túl vagyok a húszon, de még a negyvenen is. Hogy a francba tüntessem el ezt a sötét karikát, amitől úgy nézek ki, mint Maci Laci? Sajnos – szögeztem le magamban – a hajszás életem a nem túl boldog mindennapjaim során nyomot hagy a szemem alatt, korrektor ide vagy oda.

Megérintettem a szemem sarkait, és feljebb húztam a bőrt. Aha!, gondoltam. Így lenne fiatalos… Mondjuk mínusz tíz év. Elengedtem a szemhéjamat, az pedig engedelmeskedve a gravitációnak, újra lefittyent, és a szemem alatti táskák – mit táskák: bőröndök! – ismét pofátlanul dudorodni kezdtek. Ekkor tűnt fel, hogy a homlokomon is képződött egy ránc, a két szemöldököm között. Egy gusztustalan szigorú ránc. Basszus! Rajtam már csak a botox segíthet!

Így morfondíroztam, amikor berontott az ajtón Gerő, nyomában a kiszolgálószemélyzetével: jött a fodrász, a sminkes, két kiskutya, tipikus szobacirkálók… Minek hozott ez ide kutyákat? Rám meredt agyonszolizott fejével, majd lassan elvigyorodott.

– Mi van, öreglány? Rajtakaptalak?

– Min? – bambultam rá, aztán összeszedtem magam. – Csak ellenőriztem a sminkemet.

– Aha! – vigyorgott tovább. – Ha szeretnéd, kölcsönadom Katit, majd ő rendbe teszi. Bár… Egész rendesen ki vagy pingálva. Némi szoli azért rád férne, kicsit penészvirágszíned van.

– Kösz, nem – mondtam, és felálltam.

– Ejha! – kiáltott a „sztár”. – Milyen csini lett valaki! Lefogytál? Vagy zsírleszíváson jártál?

Az ég felé emeltem a tekintetem, és nem válaszoltam. Próbáltam kisasszézni a szobából, de Gerő elkapta a derekam.

– Na, ne siess már! Csini a frizurád. És jé! Derekad is van.

– Oké, Miklós, most már eressz! Ezer dolgom van még kint.

– Mondd már meg, mit műveltél a tükör előtt? Olyan képet vágtál, amikor bejöttem, mintha megzavartalak volna.

– Azon gondolkodtam, hogy elmegyek botoxra – vágtam rá az igazságot a pikírt kérdésre, de nyomban meg is bántam. Időnként, főleg ha zavarban vagyok, a szám gyorsabban jár az agyamnál. Ez komoly hibám, ezzel ideje lenne foglalkoznom, nem beszélhetem ki egy seggfejnek a gondolataimat. Főleg azokat, amelyek senkire nem tartoznak, és szinte még magam előtt is titkolom őket. Erre mit csinálok? Egy idióta, önimádó faszinak beismerem, hogy az önbizalmam a béka segge alatt van kettővel.

Meg is lett az eredménye: Gerő konkrétan röhögőgörcsöt kapott.

– Hülye vagy, babám? – kiabálta röhögés közben. – Hogy múmia fejed legyen? Eszedbe ne jusson! Az a néhány szarkaláb kifejezetten szexi. Nekem meg bejönnek az öreg csajok. Csini vagy, na, mondtam!

Vajon miért hiszi, hogy számít a véleménye?, pufogtam magamban, de igazából nem Gerőre, hanem magamra haragudtam. Még mindig a derekamat markolászta, kezdett kellemetlenné válni a helyzet, ezért gyorsan kiszabadultam.

Miközben mi ezt az épületes beszélgetést folytattuk a falunapok hősével, a stábja kipakolta a felszerelést, és mindkét szakember úgy viselkedett, mintha ott sem lenne. Kati a sminkbőröndben kotorászott, Béluci (meleg fiú) pedig a fésűit rendezgette. A távozás hímes mezejére lépve az ajtóhoz indultam, de Gerő újra megállított.

– Hozzál már két tálka vizet a kutyáknak, jó? Bébiszittelem őket, nem szeretném, ha kipurcannának, aztán én lennék a hibás.

– Hát persze – morogtam, aztán kiléptem az ajtón. Csini, csini, csini… Gerőnek rendkívül bő a szókincse, de belátom, nem esett rosszul ez a sekélyes bók. Sőt! Igazság szerint nagyon is jólesett: igazolva éreztem a megállapításomat, amit a nagy tükör előtt tettem: egész pofásan nézek ki ma este. Legyőzöm Újhelyi Dórát, ha a fene fenét eszik is.

Optimista gondolatok kavarogtak a fejemben. Mégiscsak én vagyok Alex élete szerelme, mégiscsak én vagyok a gyermekének anyja, és ha azt vesszük, hogy csini is vagyok… Na ugye! Előny itt, csere ott! Egyébként sem biztos, hogy bármi is van a szőke cicamica és Alex között. Nyilván bekattantam, és képzelődöm. Az én férjem nem az a könnyen kapható típus. Ő mérlegel, a fejével és nem a farkával gondolkodik, mint sok hímnemű társa. Ő egy kóbor numeráért nem áldozná fel a családját, neki fontosak az érzelmek…

Na de mi van, ha Újhelyi Dóra iránt érzelmeket táplál? Jaj, ne! Hülye gondolatok, hülye gondolatok!, ráztam a fejemet, hátha kirázhatom belőle a kétségeket… Pozitív vagyok, pozitív vagyok, mondogattam magamban, és haladtam a nagyterem felé… amikor szemben találtam magam Robival. Illetve Robival és Bill-lel. Csakhogy úgy összebújtak, hogy szinte ki sem látszottak egymásból. Aszta! Ezek szexelnek!

Úgy egymásba gabalyodtak, hogy nem is tudtam hirtelen, melyik kéz melyiké, melyik segg melyiké. Erősen szexszaga volt a látványnak. Képzavar? Az. Mégis. Nekem pedig azonnal bevillant, hogy semmi előnyöm nem származik abból, ha ezek ketten jóban vannak. Próbáltam láthatatlanná válni, de most sem sikerült, ahogy eddig sosem, amikor próbálkoztam az ilyen trükkökkel.

Amikor megláttak, szétrebbentek. Az a szétrebbenés! Azonnal tudtam, hogy semmit nem értettem félre. Robinak nem ment szemfesték a szemébe, és Billnek sem volt szüksége mellkasmasszázsra, hogy elkerülje a szívinfarktusát. Nem bizony! Ah! Corpus delicti, kemény bizonyíték a házinyúlra lövöldözés súlyos vétségét tekintve. Ez azonban, sajnos, nem töltött el elégedettséggel, sőt.

Szóval rebbenés, majd szemlesütés, zavart vigyor, aztán Bill elkezdett összevissza fecsegni:

– Itt van már Gerő? Minden oké?

Úgy tettem, mint aki semmit sem látott, mint aki teljesen hülye. Ami persze nem igaz, és természetesen nyomban levettem, hogy Roberta, a ribanc, rámászott a főnökre, és ez igen kellemetlen következményekkel járhat számomra. Végignéztem rajtuk, és magamban bosszankodva megállapítottam, hogy Robi már megint tökéletes megjelenésével sokkolt. Mindig meglepett, hogyan képes egy dög szexi ruhát elegánsan, nem közönségesen viselni, nem túlzottan kihívóan, mégis komoly hatást kiváltva a férfiakból. Szóval a ruhája eszméletlen, a frizurája szuper divatos, a sminkje pedig profi. Mondjuk, nincs is másra gondja, nincs síró gyereke, holtfáradt (és talán kikacsingató) férje, és még olyan pozíciója sincs a cégnél, amit nagyon féltenie kellene.

– Természetesen, Bill, minden rendben. Gerő is megérkezett – nyomtam a sztenderd választ fapofával.

Arról persze nem számoltam be, hogy épp a tükör előtt tollászkodtam és keseregtem, amikor Gerő rám tört, és persze azt sem meséltem el, hogy a most már érzéseim szerint kevésbé seggfej pojáca lelkesen markolászta a derekam, amit márkás, hájösszetartó bugyim újra karcsúvá varázsolt.

– Hm. Khm. Jó. Akkor akár kezdhetünk is. Itt hagylak benneteket, beszélek a cégvezetővel – mondta zavartan a főnököm, és elpályázott. Feszengése csak kínosabbá tette a helyzetet, és nyilván azért rohant el szinte fejvesztve, hogy ne kelljen tovább szerencsétlenkednie előttem. Pláne, hogy pár hónappal ezelőtt még éppen ő volt az, aki a házinyúl és a házivadász kapcsolatának lehetséges kellemetlen következményeit ecsetelgette egy értekezleten, miután kiderült, hogy két kolléga igen jó viszonyba keveredett a fénymásoló környékén. Neveket persze nem említett, de mindenki tudta, hogy kik is a lebarmoltak. Hogy ki köpte be őket, azt nem tudom. Valami stréber szemét lehetett, aki így akart bevágódni Billnél. Talán Robi…

Én is indultam tovább. Eszembe sem volt Robival bájcsevegni a semmiről, és úgy tenni, mint a három majom, aki se nem lát, se nem hall, se nem beszél. Van is egy ilyen szobrom otthon… Szóval indultam, de Robi elkapta a karom. Az eszem megáll. Ma mindenki engem fogdos?

– Figyelj, Emma… – kezdte. – Tudom, hogy láttad, amint Bill-lel… hogy is mondjam csak… nos… összebújtunk. De kérlek, ne említsd senkinek! Nem akarjuk nagydobra verni a kapcsolatunkat.

Na, ezt megértem! Viszont most én jöttem zavarba, hiszen Robi teljesen nyugodtan, magabiztos mosollyal adta elő, hogy összetartozik a főnökkel.

– Oké, nem láttam semmit – mondtam szintén faarccal. Már szinte rákövesedett a fejemre ez az arckifejezés.

Magamban meg ezt gondoltam: Karrierista kurva! Így, alliterálva.

Nem elég, hogy Alexszel bajok vannak, most még attól is retteghetek, hogy Robi kicsinál, és a helyemre lép. Nincs ezzel a vágyával egyedül: az összes fiatal törtető, ilyen-olyan asszisztens mind az én állásomra pályázik. Hiszen Bill közvetlen munkatársának lenni az egyik legjobb pozíció a cégnél, ha nem számítjuk a cégtársakat és a felső vezetőket – de ahhoz azért több kell, mint csinos pofika és jó szervezőkészség. Robi is az én helyemre hajt, csak neki van is rá esélye, ezek szerint. Rosszkedvem lett. Nem elég, hogy féltékeny vagyok, még az állásomat is veszélyben érezhetem.

De miért is ne lennék féltékeny?, tértem vissza az eredeti problémámhoz. Nem kufircolunk hónapok óta, nem beszélgetünk, és úgy tűnt, a romantika is elpárolgott az életünkből, mintha soha nem is lett volna. Bevallom, fáj látnom, hogy a mi csodálatos szerelmünk miként lesz az enyészeté, pedig azt hittem, hogy örökkön-örökké tart majd. Nem várom én, hogy malomkeréknyi virágcsokrokkal (DE!) emlékeztessen arra, hogy fantasztikus vagyok, vagy hatalmas, szentimentális szerelmet érez irántam – csak némi figyelmet szeretnék. Egy-két kedves gesztust, néha egy ölelést, egy váratlan csókot, egy kedves bókot. Már egy elismerő pillantást is szerelmi vallomásként értékelnék. Ehhez képest Alex csak elmegy mellettem, ahogy elmennek a napok, a hónapok, aztán az évek, végül hatvanévesen tök idegenként ülünk a nappaliban. Én valami szar sorozatot nézek, Alex pedig olvas vagy a tabletet nyomogatja (bár addigra lehet, hogy csak hologramokat tologat a levegőben). És semmi, de semmi mondanivalónk nem lesz a másiknak. Nem is szólunk egymáshoz. Minek? Még az sem érdekel bennünket, amit kérdezünk, nemhogy a válasz.

Fantasztikus kilátások! Nem hiszem el, hogy ennyi, és minden házaspár életében eljön a szerelemtelen, szenvedélymentes, közönyös időszak. És azután így is marad. Ennél már csak az a pocsékabb perspektíva, amikor Újhelyi Dóra belerondít az én kissé megfeneklett magánéletembe.

A színpadra néztem. Gerő éppen lobogó fehér ingben és szűk bőrgatyóban csapott bele a lecsóba. Hatalmas átéléssel kezdte első, vérgagyi, viszont a közönség figyelmét megragadó nótáját. Nézegettem, és bár még mindig tenyérbemászónak és iszonyat közönségesnek láttam, azért egy apró pozitív érzésmorzsa megbirizgált valahol a lelkem mélyén. Ő legalább megdicsért. Észrevette, hogy nő vagyok. Feltűnt neki, hogy kikupálódtam, és kikecmeregtem a szülés után három évig tartó lepukkant állapotomból.

Ahogy figyeltem, azt vettem észre, hogy a sztárok lebarnult sztárja engem bűvöl, nekem énekel. Jézusom!, gondoltam. Mit akar ez tőlem?

Gerőnek nem jött le enyhén lebiggyesztett szájtartásomból az elutasítás, mert lelkesen ordította felém: „Szeress, szeress örökké! Érted élek, gyönyörű lány…”

Te jó ég! Ez megbolondult!

Elfordultam, és lendületből Billnek ütköztem. Ő is Gerőt nézte.

– Van köztetek valami? – kérdezte, és a fejével a színpad felé bökött. – Ez az idióta neked énekel.

– Semmi. Mi lenne? – válaszoltam zavartan. – Biztos csak egy ismerős arcot keresett a tömegben, és épp engem szúrt ki. Vagy becsípődött egy ideg a nyakán. Esetleg be van állva… Ilyesmi…

A főnököm csak csóválta a fejét.

– Tényleg neked énekel. Ejha!

Gyorsan váltottam, mert már rettenetesen kínosan éreztem magam.

– Beszéltél a cégvezetővel? Elégedett? Hétfőn számlázhatunk?

– Persze, persze. Tetszik neki a móka, már félig részeg, pedig csak most kezdtünk – vigyorgott még mindig hitetlenkedve. – Hát ezt nem gondoltam volna… – tért vissza az előző témára, mire én egyszerűen faképnél hagytam. Kimentem a folyosóra, és fellélegeztem. Nem örültem cinkos kis gyanúsítgatásának. Úgy viselkedett, mintha jó haverok lennénk, akik tilosban járnak, és a mocskos kis titkaikat osztják meg egymással.

Ekkor jutott eszembe, hogy nem vittem Gerő kutyáinak vizet. Bill és Robi afférja teljesen elterelte a gondolataimat a szerencsétlen ebekről. Aztán megvontam a vállam. Hát mi vagyok én? Nem elég, hogy kinyalom Bill valagát, Gerőtől tűrök, még a kutyáit is én szolgáljam ki? A szívem legmélyén azonban éreztem, hogy igazságtalan vagyok. Azok a jól fésült szobacirkálók mit sem tehetnek az én frusztrációmról. Gyorsan szereztem a konyháról két tálkát, és mégis vittem innivalót a pudliknak.

Siettem, nehogy Gerő korábban befejezze a gajdolást, aztán újfent összefussak vele az öltözőjében. Fix, hogy belepirulnék a találkozásba, hiszen jó ideje nem bókolt nekem a kutya se. A váratlan tetszésnyilvánítástól zavarba jöttem ugyan, de mélyebben magamba nézve megállapíthatom, hogy nincs is ellenemre, ha időnként flörtölni próbál velem valaki. Persze nem veszem a lapot, vágom a fapofát, noha feldob a szituáció, nem tagadom. Minden embernek szüksége van visszajelzésre. A férfiaknak is. Éreznünk kell, hogy az anyánkon kívül valaki más is vonzónak talál. Mert ha ezt soha nem tapasztaljuk, kétségeink támadnak önmagunkkal szemben, és az bizony hibás önképhez, netán depresszióhoz is vezethet. Nekem az utóbbi időben épp ilyen kétségeim vannak, ezért Gerő Miklós (most épp nem seggfej) érdeklődése kifejezetten segített az önbecsülésemnek.

Flóra aludt, mire hazaértem. Leültem az ágya szélére, megsimogattam a homlokát, elpakoltam néhány kósza tincset az arcából, és pár percig néztem, ahogy egyenletesen szuszogva alszik. Nyugodt, szépséges kis arcát látva mindig hatalmas szeretet önt el. Korábban nem tudtam, hogy így lehet szeretni. Anyám ugyan elmondta annak idején, amikor még gondolatban sem akartam anya lenni, hogy rá fogok jönni, ez az érzés mindent felülír. A szerelmet is. Nem hittem neki, de ma már tudom, igaza volt. A gyereknek már a látványa is kimondhatatlan örömmel tölt el, amikor pedig átkarolja a nyakam, hozzám bújik, és azt mondja:

„Anyucikám, úgy szeretlek!”, én vagyok a legboldogabb ember a földön.

Tudom, hogy ezt csak az érti, aki ismeri ezt az érzést. Tudom, mert én sem értettem. Azt hittem, hogy imádom a macskámat, és azt hittem, mindennél jobban szeretem a férjem. Ez pontosan így is volt Flóra születéséig. Amint ő megjelent az életemben, az összes többi érzés elhalványult. Akár csak egy ölelésével is megvesz.

Nyomtam egy pillangópuszit álmában kipirult arcocskájára, aztán magasztos érzelmektől feltöltődve eltettem magam másnapra.