Copyright © Lenora Sandell, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kékesi Ditta

Korrektúra: Ernyei Beáta

Tördelés: Baseline Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-79-3

A legmélyebb kapcsolatok nem akkor születnek, amikor minden a helyén van, hanem amikor valaki belép, és hirtelen nem számít, mi hiányzott addig.

Lenora Sandell

Vittorio

A pohár szilánkjai még a kezében voltak, amikor a vér kicsorgott a száján. Nem tudta, hogy a bal szemére már nem lát. Én meg csak álltam fölötte, és az volt a legundorítóbb, hogy nem éreztem semmit, egy árva fasznyi sajnálatot sem.

Egy vendég, meg az egyik kurva, jelentéktelen darabok, hústömegek, semmi más.

És mégis – már háromnegyed órája csak miatta ég a mellkasom, lüktet a halántékom, és olyan feszültség ül bennem, mintha betonba öntöttek volna egy élő kígyót. A zene nem halkul el, de a mozgás megtörik. Mint amikor valaki meghúzza a lepedőt dugás közben – és a másik fél harminc másodperccel később veszi észre, hogy már nincs benne ritmus.

A pult mögötti lány nem meri fölemelni a szemét, a táncos a rúdon hirtelen megáll félmozdulatában, aztán lesiklik, mintha forró lenne a fém. A vendégek meg egyszerre találják kurva érdekesnek a saját italukat, mindegyik bámul bele a pohárba, úgy festenek, mint akik abból próbálnák kiolvasni, ki lesz a következő, akinek az arcából üvegszilánkot kell szedegetni. A fickó még nyöszörög valamit, de nem figyelek. A hangja túl magas. Irritál. Mint amikor egy szúnyog nem mer rád szállni, csak a füled mellett zümmög. Épp csak annyira, hogy ne tudj aludni, és azon gondolkodj, mikor baszod szét a saját fejed, hogy végre csend legyen. A kezemre tapadt vér kezd rászáradni a bőrömre, sötétvörösre színezve az ujjaim közti redőt. Nem zavar. Ez nem az első alkalom, hogy valaki más vére emlékeztet rá, ki is vagyok valójában. Ez csak egy újabb folt, ami holnapra lekopik. Ami belül van, azt viszont nem mossa le semmi. Carlo a háttérből figyel, izzadság csorog végig az arcán. A szája résnyire nyílik, de nem jön ki rajta hang. Jól teszi. Ő az egyetlen itt, aki pontosan tudja, mikor kell befogni a pofáját.

A vendég nem fizetett. Egy órát volt bent a lánnyal, megkapott mindent, amit akart – testét, száját, izzadságát, nyögéseit –, aztán kijött, mintha csak hugyozni ment volna be, és azt mondta: „nem volt elég jó.” Itt ül még mindig. Nyöszörög, pislog, mint aki nem tudja eldönteni, álmodik-e, vagy már haldoklik. A feje oldalra billen, a szája félrehúzva, a vér lecsorog az állán, egy csíkban a nyakáig. Még mindig él. És ez hirtelen elviselhetetlen. Megmozdulok. Nem gyorsan, csak annyira, mint egy ember, aki tökéletesen tudja, hova kell ütni. A jobbom lecsap. Száraz, csontkemény mozdulat, tompán csattan az arcán, és a csávó úgy zuhan le a székről, mint egy levágott disznó, aki nem érti, hogy miért rogy össze a lába. A bordái puffanva érnek földet, a fejét nem tudja megtartani, koppan a csempén, és ott marad, félig aléltan, nyitott szájjal. Carlo indul mögöttem. Odalép a testhez. Egy pillanatig azt hiszem, föl akarja húzni, de nem. Megáll fölötte, lenéz, aztán bever még egyet. Nem kérdez, nem magyaráz. Csak beledörrenti az öklét, és hátrébb lép. Mintha csak kipipált volna valamit. Egy gesztust. Egy kötelességet.

Aztán megszólal. Halkan. Félszájjal.

– Főnök… szerintem elég lesz.

– Elég?

Oldalra fordítom a fejem. Lassan. Nem nézek rá sokáig, nem kell. Egy pillantás elég, és már érzem, hogy szorul össze a torka. Az a fajta néma feszülés, amit csak azok éreznek, akik pontosan tudják, mikor basztak el valamit. Nem kiabálok. Csak megszólalok, nyugodtan, mélyen.

– Majd én eldöntöm, mikor elég.

Carlo visszahúzódik, mint egy kutya, akit már egyszer megvertek, és nem akarja újra. Jól teszi. Két emberem már jön is, nem kell intenem. A fickót megragadják a bokájánál fogva. Feje hátracsuklik, keze kilóg, mint valami elcseszett rongybaba. Végighúzzák a padlón, mindenki előtt. A vér nyomot hagy mögöttük, a szilánkok csörögnek, ahogy a vendég sarka beleakad az egyik asztal lábába. Nem nézek senkire, csak a nyálkás mocskot bámulom, ami a teste mögött kígyózik. Csillog, mint egy nyitva hagyott seb, és még mindig ott lüktet a mellkasomban az a kibaszott forróság, amit az első ütés sem csillapított. Ez nem múlt el. Ez ott maradt bennem, gyökérként tekeredett fel a torkomig. Ki kell adni. Most. Azonnal. Elindulok, nem pillantok se jobbra, se balra, csak megyek, és közben már tudom, melyik cafka lesz az, amelyik most megtöri bennem ezt az állati lüktetést, ezt a bennrekedt vad viszketést, amit nem lehet mással kiengedni, csak ha valaki szájjal kiszívja belőlem. Ott áll a falnál egy szőke lotyó. Már volt rajtam, bennem, körülöttem, ahogy mindegyik másik is, de ez nem számít. Egy apró bólintás – nem intés, se hívás – elég, a kurva mozdul. Mint egy árnyék, ami magától értetődően követ. Nincs benne kíváncsiság – csak a reflex: a főnök szólt. Elhúzom a vörös függönyt. Belépünk, a hangok kint maradnak, a zene hirtelen eltűnik. Csak a falak lélegeznek lassan, a megszokott izzadság, parfüm és testnedv szaga ül meg a levegőben, mint egy olcsó vallomás, amit már ezerszer elmondtak ugyanitt.

Ránézek, és csak ennyit mondok: „Térdelj!” A hangomban ott a penge, és ő már tudja, hogy ha nem mozdul azonnal, a hajánál fogva rángatom le, mint egy állatot. De nem kell, már térdel. Nem kecsesen, nem szépen – csak úgy, mint aki megszokta. Leülök a kanapéra, hátradőlök. A szája lassan ráfonódik a farkamra, meleg, nedves, és egy pillanatra behunyom a szemem, de nem azért, mert jó, hanem mert még bennem zúg az az ideg, amit nem lehet kiütni semmivel, csak ezzel. Rányomom a fejét, keményen, torkig. Nem vagyok finom. Minek legyek?

A nyál csorog az állán, a keze próbál kapaszkodni a combomba, de nem hagyom. Egyik kezemmel a hajába markolok, a másikkal a tarkóját tolom, befelé, újra meg újra, mint egy dugattyút. A torka szűkül, köhög, megakad, és egy pillanatra megszorítja a combom, de nem állít meg. Tudja, hogy nem lehet. Felnéz, a szeme vörös, könnyes, a szempillái összetapadva. Az ajkai kicserepesedtek, a rúzs már rég a farkamon van. És én csak még mélyebbre tolom. Egészen addig, amíg már nem is szív, csak nyel. Amíg már nem is ember, csak egy szűk, nyirkos cső, amibe bele lehet önteni a dühöt. A légzése darabos, de nem könyörög. Nem mer. A hangja el van temetve a nyálban. És én ezt szeretem. Nem a szopást. Hanem azt a pillanatot, amikor már nincs benne semmi. Csak teljes engedelmesség. Amikor megszűnik nőnek lenni. Embernek. És csak az marad, amit a szájával el tud viselni belőlem.

Amikor végzek, nem élvezet ez, csak kilövellés. Mint amikor egy csőből kijön a túlnyomás. Az arcom merev, nincs nyögés. Csak lenyomom a fejét, bent tartom még pár másodpercig. Tanulja végre meg, hogy én döntöm el, mikor van vége. Aztán elengedem. Ő lassan hátrahúzódik, az ajka körül nyúlós, fehér mocskos nyom marad, nem törli le, csak hagyja csorogni. Kilépek, a függöny lágyan visszahull mögöttem, mintha mi sem történt volna. A lány ott maradt, térden, szétfolyva, mint egy darab rongy, amit túl sokáig áztattak a szennyes vízben. Én viszont… én már egy árnyalattal könnyebb vagyok. Még nem nyugodt, de már nem feszít annyira belülről. Mint amikor elzársz egy rossz csapot – még hallani a cseppenéseket, de legalább már nem szivárog.

A klub nem állt meg. A zene dübörög tovább, a fények pulzálnak, a rúdon újra forognak a lányok, mintha semmi sem történt volna. Az emberek lopva pillantanak felém, de úgy csinálnak, mintha rohadtul mással lennének elfoglalva. Odalépek a pulthoz. A bárpult mögött a vörös hajú csaj épp valamit törölget, de amikor meglát, lefagy a keze. Elővesz egy poharat, egyetlen szót sem mondok. Ő tudja, tölti a whiskyt, jég nélkül, ahogy mindig. A poharat elém teszi, ujjai alig érintik az üveget, mintha félne. Egy korty, lassú, mély. A torkomat égeti, a mellkasomat felmelegíti. A világ még mindig szar, de én jobban vagyok. Most már újra én vagyok. Aki parancsol. Akié ez a hely. Aki miatt mindenki levegőt vesz – és ha akarom, nem kap többet.

Tizenhárom évem van ebben a klubban. Nem én szereztem meg – apám vette el valakitől. Rám bízta, de amit most látsz, ez már az én kezem nyoma. Téglánként építettem újra, minden vörös fény mögött ott vagyok. Az összes szoba falán ott a döntésem, ez már nem apai örökség, ez hatalom. És ehhez képest ma este egy nyomorult vendég arcon röhögött.

Meredek a pult felé, és kiszúrja a szemem egy új csaj. Nem műszőke, kicsit sem agyonsminkelt, se egy csöcsös díszribanc, hanem rohadt természetes. Nem elég, hogy kurvára nem passzol a képbe – de még csak nem is próbál úgy tenni, mintha idevaló lenne. Nincs szilikon a mellében, a szája nem feltöltött, az arca nem feszül a botox alatt. Olyan, mint valami kibaszott természetfilm háttérszereplője. Egy völgyből jött parasztlány, aki valamiért azt hitte, a Fekete Rózsa egy szociális projekt. Mi a faszt keres ez itt? Az arca tiszta, a bőre sima, a haja túl fényes, túl egészséges, mintha még sosem nyúlt volna hozzá hajvasaló. Az egész látványa irritál. Ez nem egy kurva, ez a kibaszott probléma. Mert aki így néz ki, az nem hoz pénzt. Az nem kelt vágyat. Az nem mozdít meg egyetlen faszt sem ebben a teremben. És az nekem veszteség.

Felállok. A széket nem tolom be. Az ital ott marad. És én már megyek is Carlóhoz, aki a bár vezetéséért felelős. Ez a nő hiba, és azonnal ki akarom iktatni. Benyitok az irodába, szinte kirántom az ajtót a tokból.

– Ki az a természetellenesen természetes szar a pult mögött? – vágom neki, és nem is próbálom palástolni az undort.

Carlo felnéz, pislog egyet.

– Ő… Francesca. Az új pultos.

– Carlo! – morranok. – Ez nem pultos. Ez egy tanárnő. Egy rohadt faluról szalajtott kis senki. Hol a szilikon? Hol a dögösség? Ez a csaj még a saját tükörképét is elijeszti.

– De senki más nem jelentkezett… És… olcsón dolgozik.

– Olcsón? Azt akarod mondani, hogy inkább hozol ide egy kibaszott vasárnapi iskolás taknyot, csak mert kevesebbe kerül? Ez nem jótékonyság. Ez egy gép, Carlo. Minden lánynak be kell hoznia az árát. Ez a nulla, ez az alig kifestett kis semmiség mit fog behozni? Sírós sms-eket?

Carlo csak hallgat. Látom rajta, hogy már bánja, de nem mer visszakozni.

Vállat vonok.

Jó. Marad. Egyelőre. De csak ha egyetlen vendég panaszkodik, ha a borravaló kevesebb, ha bármi csúszik miatta, kirúgom. És nem úgy, hogy felmondási idővel, hanem a csuklójánál fogva vágom ki az ajtón. Visszamegyek a pulthoz, kortyolok az italomból, a hideg whisky lassan csúszik le a torkomon. Francesca mozdulatai idegesítenek. Nem a hibáik miatt – mert hibátlanul dolgozik. Nem ejt le poharat, nem keveri össze a rendelést, nem áll háttal, ha beszélnek hozzá. De pont ez a baj. Túl tökéletes. Túl tiszta. Túl nyugodt. És ez kurvára nem illik ide. A Fekete Rózsa nem az a hely, ahol az ember lelkét rendbe rakják. Ez itt a rothadás temploma. Aki ide belép, az romlani jön. Egy nőnek itt nem dolga okosnak vagy tisztának lenni. Csak kaphatónak, használhatónak. Ő meg? Mintha egy másik szabálykönyvet olvasna. Nézem, ahogy lehajol a jégért, és a hajzuhatag lesiklik a válláról. Semmi direkt csábítás. De a mozdulat mégis olyan, amitől hirtelen nem az jut eszembe, hogyan nyúlok a poharam után, hanem hogy milyen lehet letépni róla ezt az idióta, túlságosan tiszta uniformist. És ettől még jobban utálom. A nyakam hátsó fertályán lüktetni kezd egy ér. Talán az ideg. Talán valami más. Baszki, mintha ő lenne az egyetlen itt, aki nem hajlandó megrohadni. Én nem bírom az ilyen nőket. Aki nem hajol meg, azt le kell törni. Mert ha nem hajlik, akkor azt hiszi, erős. És ha erősnek hiszi magát, előbb-utóbb nemcsak a szabályokat kérdőjelezi meg, hanem azt is, aki hozza őket.

Francesca épp egy másik vendég elé csúsztat egy poharat, mintha semmi nem lenne fontos. Nem rebben a pillája, nem játszik a hajával, nem tolja ki a mellét, nem vet be semmit. Nincs benne semmi női taktika, semmi könyörgés, olyan, mint aki csak dolgozik. Úgy döntök, ideje közelebb lépni. A poharat finoman leteszem a pultra, majd megköszörülöm a torkom. Épp csak annyira, hogy meghallja, és felém nézzen.

– Nem unalmas ez a munka egy olyan lánynak, mint te? – kérdezem könnyedén, mialatt végigmérem.

– Nem tudom, mit gondol, uram, de én nem szórakozni vagyok itt – válaszolja hűvösen, miközben folytatja a munkáját.

Ez a közömbösség csak még jobban irritál. Felé hajolok, könyökkel a pultra támaszkodva.

– Szórakozni? – ismétlem, mintha magam sem hinném el, amit hallok. – Azt hittem, mindenki, aki itt dolgozik, élvezi a figyelmet. Te nem?

Most már felém fordul, és egyenesen a szemembe néz.

– Én azért dolgozom itt, mert szükségem van a pénzre – mondja egyszerűen, majd a kendőjével elkezdi törölgetni a pultot. – A figyelem engem hidegen hagy.

A szavai egyszerűek, de a hangjában van valami, ami szinte gúnyosan hangzik.

– Furcsa hozzáállás – mondom, és lassan hátradőlök. – Nem sokan dolgoznak itt, akik így gondolkodnak.

Francesca vállat von.

– Lehet. De nem mindenki jött ide önszántából, hogy boldoggá tegye mások estéjét.

Ez már majdnem sértés. Legalábbis annak hangzik. Egy pillanatra csendben maradok, csak figyelem. Aztán halvány mosoly jelenik meg az arcomon.

– Azt hiszem, még nem találkoztam olyan lánnyal, aki ennyire… közömbös lenne.

– Talán rossz helyen keresi a társaságot – feleli szárazon, és ezzel egyértelművé teszi, hogy nincs kedve beszélgetni.

Ez a válasz szinte arcon üt. Nem a szavai miatt, hanem azért, mert nincs benne félelem.

Leteszem a poharamat, és újra megszólítom, a hangom ezúttal már élesebb.

– Szóval csak a pénzért vagy itt? Elég szomorú hozzáállás. Azt hittem, ide azok jönnek, akik tényleg akarnak valamit kezdeni magukkal.

Francesca haja lassan oldalra billen, ahogy megmozdul. A hosszú, fekete tincsek puhán követik a lendületet, a teste egy cseppet sem remeg közben.

– A pénz elég jó motiváció, nem gondolja? – kérdezi hűvösen, és visszafordul a poharakhoz.

A válasza úgy csattan, mintha arcon ütött volna, de nem hagyom magam. Felé hajolok, közelebb, hogy érezze a jelenlétem súlyát.

– Talán, ha kicsit több energiát fektetnél abba, hogy beilleszkedj, nem csak a pénzről szólna ez az egész. Bár ahogy elnézlek, nem is tudom, hogy egyáltalán idevaló vagy-e.

Látom, ahogy egy pillanatra megáll, mintha a szavaim találtak volna. De nem válaszol azonnal. Inkább megfordul, és a rongyát leteszi a pultra.

– Az, hogy idevaló vagyok-e, nem az ön döntése, nem igaz? – kérdezi hidegen. A tekintetében van valami kihívó, ami még jobban bosszant.

– Nem az én döntésem? – nevetem el magam gúnyosan. – Ez a hely nem arról híres, hogy azokat fogadja be, akik kívülállónak tűnnek. És te? Rád nézve az első gondolatom az, hogy miért vagy itt egyáltalán.

Most újra szúrósan rám néz, és a szeme haragos fényben villan meg.

– Talán azért, mert a munkahelyek nem válogatnak úgy, mint egy bál, ahol a külsőddel kell hódítani – vágja oda élesen.

Ez a válasz szinte kizökkent, de nem mutatom.

– Valami biztos igaz rád, ha ide kerültél – mondom lassan, halkan, de minden szavam metsző. – Senki nem kerül ide véletlenül. De ha már itt vagy, akkor talán megtanulhatnád, hogy egy kis alázat nem ártana.

Látom, ahogy az állkapcsa megfeszül, de nem mond semmit. Ehelyett csak visszafordul a poharakhoz, mintha ezzel akarna lezárni minden további beszélgetést.

– Ennyi? – szólalok meg, és hátradőlök. – Nem sokat értesz az élethez, igaz?

Meg se rebben, az arcizma sem rándul, a hangja rideg, amikor válaszol.

– Az élethez talán nem, de az emberekhez igen. Azok a lányok, akik itt dolgoznak, talán nem is akarnak mást, mint megfelelni az olyan férfiaknak, mint maga – mondja nyugodtan, de a hangjában van valami gúnyos él. – Én nem tartozom közéjük.

Ez a válasz szinte arcul csap, de nem hagyom, hogy lássa. Felnevetek.

– Nem tartozol közéjük? – ismétlem, és végigmérem. – Hát, az biztos, hogy nem. Azok a lányok tudják, hogy néznek ki. Te? Mintha egy falu piacáról szalajtottak volna.

Egy pillanatra azt hiszem, végre elértem, hogy megtörjem a nyugalmát. De aztán csak megrázza a fejét, és egy kis gúnyos mosoly jelenik meg a szája szélén.

– Hát, uram, ha valami műanyag díszt keres, talál itt bőven, engem nem abból öntöttek – mondja flegmán.

– Vigyázz, kislány! – sziszegem halkan, hogy csak ő hallja. – Nem mindenki fogja elnézni a szád jártatását.

Francesca azonban nem ijed meg, még csak meg sem rezzen. Ehelyett összefonja a karját, állja a tekintetem, gesztenyebarna szemében kihívás villan.

– Ha zsarolni akar, maga seggfej, szólok a főnökömnek – vág vissza, a hangja hűvös, de határozott.

Egy pillanatra megállok, mert nem számítottam erre a válaszra. A lány nemcsak hogy nem fél, hanem még szembe is száll velem. Ez egyszerre bosszantó és… szórakoztató.

– Igen? – kérdezem, a hangomban alig leplezett gúnnyal. – És ki a főnököd?

Francesca rezzenéstelenül áll, és a tekintete szinte diadalittas. A pult mögül az irodák felé mutat, ahol Carlo épp az asztalánál ül.

– Ő az – mondja, mintha ez mindent megmagyarázna.

Nem tudom megállni, hogy ne nevessek. Egy halk, gúnyos kacaj szökik ki a számon.

– Carlo? – kérdezem, miközben az ajkaim szélén még mindig ott ül az a fölényes mosoly. – Azt hiszed, Carlo a főnököd?

Francesca összevonja a szemöldökét, láthatóan nem érti, mit találok ennyire mulatságosnak. Ez csak még jobban feldob.

– Nem csak hiszem – feleli, és a hangja kezd ingerültté válni. – Ő az. Ha baja van velem, talán vele kéne megbeszélnie.

Újra felnevetek, ezúttal hangosabban, és látom, ahogy az arcán átsuhan az értetlenség. Ez a lány tényleg nem tudja, hogy ki vagyok. És ez most a legszórakoztatóbb dolog, amit az este tartogatott.

– Talán igazad van – mondom végül, lassan elkomolyodva, de a gúny még mindig ott játszik a hangomban. – Talán tényleg beszélnem kellene vele.

Felállok, de mielőtt elindulnék, még egyszer visszanézek rá.

Sikerült ennek az új kis cafkának annyira felbasznia az agyam, hogy lassan ideje lesz emlékeztetnem, hol is van. És azt a leckét nem fogja elfelejteni. Nem lesz benne semmi gyengédség, semmi figyelmesség. Csak nyers, fájó, kegyetlen valóság. Egyelőre hagyom, hadd higgye, hogy ő irányít. Hadd gondolja, hogy ettől most erősebb lett, hogy nyert valamit. Talán még élvezi is ezt a kis húzást, azt hiszi, ügyes. De hamarosan összeomlik minden illúziója. És amikor az megtörténik, ott már nem lesz kérdés, se mosoly.

A rúdnál két lány csúszik egymáshoz, mintha valami perverz balettet adnának elő a farkak tiszteletére. Testük egymásnak feszül, a bőrük szinte összeolvad a fények alatt. Az egyikük combja rátekeredik a hideg fémre, mint egy kígyó, a másik pedig úgy dörgölőzik hozzá, akár egy tüzelő macska. Aztán jön az, amitől a közönség elélvez fejben: a csók. Lassú, direkt. Nem szenvedély van benne, hanem pontos időzítés. Ez a pillanat nem a vágyé – ez üzlet. A legjobban fizető gesztus, amit el lehet adni ennyi nyálban. A férgek a székeken üvölteni kezdenek, mintha valami bennük is megmozdult volna, de leginkább csak a pénztárcájuk. A bankók repülnek, mint legyek a dögre – a földre, a lábak közé, a csillogó mellekre. A lányok? Mosolyognak, mint akik tudják, hogy minden mozdulatuk egy újabb koktél, egy újabb privát szoba, egy újabb vastag pénzes boríték. Táncolnak, mert megtanulták, hogyan kell. És azért mozognak így, mert pontosan tudják, mit akarnak ezek a férfiak. Aki sokat fizet, dughat. A Fekete Rózsa nem csupán egy klub, ez a város gyomra, ahol a mocskot nem elrejteni szokás, hanem kiszámlázni. Ez az én helyem, az alvilág nappalija, ahol minden szög, minden fény és minden illat úgy van kitalálva, hogy a pénz és a hatalom magától letolja a nadrágját.

Körbejárok a klubban, csak úgy, rutinból. Az embereim bólintanak, pár vendég lesüti a szemét, ahogy elmegyek mellettük. A tekintetem nem téved el, az a kis liba megint ott áll, mintha bármelyik pillanatban angyalszárnyat növeszthetne. Francesca. A csaj, akinek valaki elfelejtette megmondani, hogy ez itt nem az a hely, ahol a naivák sokáig húzzák. Épp egy tálcát tol ki a vendég elé, és észlelem, hogy megérzi a tekintetemet. Egy másodpercre megáll, de nem pillant rám. Na, ez a legnagyobb hiba, amit tehet. Mindenki tudja, mit jelent az, ha én valakit nézek. De ő csak továbbmegy, mintha ott se lennék.

Lassan elindulok utána. Kimért léptekkel, pont olyan tempóban, ahogy az ember a prédát közelíti meg, amikor nem siet – mert tudja, hogy előbb vagy utóbb úgyis az övé lesz. Megállok pár lépésnyire tőle. Nem szólok, csak figyelem. A nadrágomhoz nyúlok, finoman igazítok rajta. Nem buján, nem teátrálisan, csak annyira, hogy észrevegye. Hogy levágja: nem beszélgetni jöttem. És akkor végre rám néz. Egy másodperc. Semmi több. De elég ahhoz, hogy lássam: nem fél. Nem tudja, ki vagyok. Vagy ami még rosszabb – tudja, csak nem érdekli. Egy pillantás, aztán visszafordul, és tovább pakol. Mintha ez a hely nem az én tulajdonom lenne.

Odamegyek. Állok előtte, mint egy árnyék. Várnám, hogy megszólal, de semmi. Még csak meg sem emeli a fejét.

– Gondoltam, érdekel, mi van a függöny mögött – szólok oda sziszegve, de a hangomban ott vibrál az, amitől más már összefosná magát.

Felnéz. Gúny ül az arcán, nem félelem.

– Az én helyem a pult mögött van, nem a függöny mögött – mondja.

Érzem, ahogy az állkapcsom megfeszül. De nem mutatom, elmosolyodom helyette.

– Ne legyél biztos benne, hogy ez így is marad. Mindenki bemegy egyszer.

Francesca arcán tűz lobban át, és látom, hogy a szavaim elérték. Nem úgy, ahogy másokat szoktak, nem félelmet váltanak ki belőle, hanem valami mást. Valami keményet, szinte már kihívót. Az ajka alig láthatóan megmozdul, egy halvány mosoly jelenik meg rajta, de ez a mosoly nem barátságos.

– Lehet, hogy egyszer bemegyek a függöny mögé – mondja lassan, szinte elgondolkodva. – De ha megtörténik, biztos, hogy nem önnel. – A szavai úgy vágnak, mint egy éles kés. Egy pillanatra csend borul ránk. Az arcom rezzenéstelen marad, de belül érzem, hogy a düh újra feltámad bennem. Ez a lány… tényleg nem tudja, kivel beszél.

– Nagyon nagy a szád, kislány – mondom halkan, de a hangom jéghideg. – És azt hiszem, még nem érted, hogy itt nem te szabod a játékszabályokat. Francesca egyenesen a szemembe néz, és az a mosoly még mindig ott van az arcán.

– Nem nagy a szám, kedves uram – mondja, miközben úgy néz rám, akár egy királynő, aki pontosan tudja, hogy semmitől sem kell tartania. A hangja nyugodt, de érezni benne a gúnyt, ami felpezsdíti a véremet. – Maga azt hiszi, hogy mindent megtehet, csak mert hozzánk jár. – Egy pillanatra megáll, mintha gondolkodna, majd egy apró, kedves grimasz jelenik meg az ajkán. – De nem. Maga ugyanolyan ember itt, mint mindenki más.

A szavai úgy csattannak, mintha pofán vágtak volna, de az arcom kifejezéstelen marad, a kezemet karba fonom a mellkasom előtt.

– Igen? – kérdezem, a hangomban kihívó nyugalommal. A mosoly az ajkamon megkeményedik, de érzem, hogy a düh lassan elönti a testemet. – És mondd csak, Francesca, mégis honnan vetted ezt az ötletes kis véleményt?

Francesca nem rezzen meg, nem hátrál, sőt, még közelebb hajol a pulthoz, mintha direkt provokálni akarna.

– Az ilyen férfiaktól, akik idejárnak – mondja, a hangja szinte könnyed, de a szavai nyersek. – Maga nem különbözik tőlük. Jön, rendel, és azt hiszi, hogy mindenki ugrik az óhajára. Csakhogy én nem vagyok ilyen.

Felnevetek, halkan és gúnyosan, miközben az asztal szélén dobolok az ujjaimmal.

– Nem vagy ilyen? – ismétlem, a kijelentését ízlelgetve. – Hát, kedves Francesca, szerintem még nem tudod, hová kerültél.

Hátrafordulok, és egyszerűen otthagyom az újoncot. Nem érdemli meg, hogy akár egy szemvillanásnál is több figyelmet kapjon tőlem. Az biztos, hogy ezek után kőkeményen meg kell dolgoznia minden egyes fillérért, amit itt keres. Nem fogom hagyni, hogy ilyen tiszteletlenül bánjon velem, és azt sem, hogy akár egy pillanatra is azt higgye, fölém kerekedhet.

A kezem ökölbe szorul, miközben lassan elindulok a terem másik vége felé. Nem is értem, miért nem tanítom már most móresre. Egy szóba kerülne, egyetlen intésbe, és máris eltűnne innen. Nem lenne többé semmi más, csak egy emlék. Egy újabb lány, aki nem értette meg, hogy a Tavorelli név mit jelent. De nem. Nem most. Ahogy lesz egy újabb jelentkező erre a pozícióra, Francesca azonnal repül. Nem fogom elfelejteni ezt az arcátlan viselkedést, ezt a flegma, lenéző stílust. Ez a lány nem illik ide. És ahogy a gondolataim körülötte forognak, a dühöm lassan bosszúvágyba csap át. Nem hagyhatom, hogy ez így maradjon. Egy dolog biztos: ő még nem tudja, de az ideje véges. És amikor az új ember megérkezik, ő lesz az első, aki könyörögni fog. Addig is figyelni fogom. Kőkeményen meg fogom nehezíteni az életét.

Ahogy belépek az irodámba, bevágom magam mögött az ajtót. Carlo már ott vár, és az arca mindent elárul. Baj van.

– Mondd! – szólok élesen, miközben az asztal szélének támaszkodom, és keresztbe fonom a karom.

– Főnök, gond van a bárban – kezdi, és a szavai súlyosak. – Valaki kokaint terjeszt itt, és nem tőlünk.

– Ki?

– Még nem tudjuk pontosan – válaszolja Carlo. – Az egyik táncoslány jelentette, hogy valami idegen fickó próbált meg árut eladni neki.

Kimegyek az irodából, és azonnal intek az őröknek.

– Mindenkit figyelni! – mondom halkan, de a hangomban ott vibrál a feszültség.

Az embereim bólintanak, majd gyorsan szétszóródnak a teremben. Sorfalat alkotnak a bár különböző pontjain, és minden egyes vendéget szemmel tartanak. A hely lassan elcsendesedik, a feszültség szinte tapinthatóvá válik.

Nem telik bele sok idő, hogy lebukjon a díler.

Figyelem, ahogy egy alak odalép hozzá, suttognak néhány szót, majd egy apró zacskó cserél gazdát. Az a pillanat, amikor a pénz és az áru találkozik, mindent elárul.

Az biztonságiak azonnal mozdulnak. Egyikük megragadja a pasas karját, aki a kokaint vásárolta, és kiveszi a kezéből a csomagot. A másik az asztalnál ülő férfi vállára teszi a kezét, és a hangjában alig hallható fenyegetéssel szólal meg:

– Állj fel!

A porárus megpróbál ellenkezni, de mielőtt bármit mondhatna, már az asztalra nyomják. A körülöttük lévők hátrahúzódnak, a székek súrlódása éles hangként szeli át a csendet. A drognepper arca megkeményedik, de a szemében látom a félelmet.

Lassan előrelépek, a cipőm sarka keményen koppan a padlón. Egyetlen bólintással intek az őröknek, hogy kövessenek.

– Vigyétek a VIP-megbeszélőbe – mondom, a hangomban ott a keménység. – Ott majd beszélgetünk.

Az embereim durván megragadják a férfit, és szinte vonszolják a termen keresztül. A tömeg szétnyílik előttünk. A díler elsápad, ahogy látja, hová viszik.

A VIP-terem hatalmas, hosszú asztal és körben székek állnak a közepén. A hangszigetelt falak elzárnak minden zajt a külvilágtól. Amint belépünk, a férfit az asztalhoz lökik, és én kimérten becsukom magam mögött az ajtót.

– Szóval, kezdjük az elején – szólalok meg halkan, de a hangom ellentmondást nem tűrően hasít a csendbe. – Ki vagy, és mit keresel az én területemen?

– Marco… Marco Pellegrini – hazudja gyorsan.

Egyetlen mozdulattal előkapom a pisztolyomat, és az asztal szélére helyezem, épp elég hangosan ahhoz, hogy az egész helyiségben visszhangozzon.

– Marco Pellegrini, mi? – ismétlem gúnyosan. – Ez elég érdekes, mert Marco Pellegrini éppen két hete hagyta el az országot, miután tartozott nekem egy kisebb vagyonnal. Szóval, próbáld újra. És ezúttal legyél őszinte.

– Gabriele Ricci – böki ki végül, és szemével kerüli a tekintetemet.

Az arcomon egy kaján mosoly fut át, miközben közelebb lépek hozzá, és az asztalra támaszkodom.

– Nos, Gabriele Ricci, te tényleg azt hitted, hogy kokaint árulhatsz az én városomban, az én báromban, és ezt megúszhatod?

– Én… én nem tudtam, hogy ez a maga területe – mentegetőzik gyorsan, de a hangja remeg. – Csak pénzt akartam keresni.

Halkan felnevetek, majd komótosan megkerülöm az asztalt, és a pisztolyomért nyúlok.

– Szóval, pénzt akarsz keresni – mondom lassan, ízlelgetve a szavait. – Akkor hadd mondjak neked valamit, Gabriele. Mostantól minden kokain, amit eladsz, az én engedélyemmel történik, és kizárólag tőlem veheted. Ja, és az én részem az eladásból is ötven százalék.

Ricci megdermed, a szeme tágra nyílik, mintha nem hinné, amit hall.

– Ötven százalék? – kérdezi elhaló hangon.

– Nem, tévedtem – szólalok meg, és elmosolyodom. – Hatvan.

– Várj csak, ez… – kezdene tiltakozni, de lassan a fegyvert a halántékához emelem. Nem szorítom oda, csak épp annyira, hogy érezze a hideg fémet.

– Ne keresd a kifogásokat – a hangom hidegen csattan, mint az ostor. – Az egyetlen választásod, hogy nekem dolgozol, vagy holnap reggelre a Tevere fenekén végzed, zsákba csomagolva.

Ricci remegni kezd, és látom, hogy próbálja felfogni a helyzetet.

– Rendben… – nyögi ki végül, a hangja alig hallható. – Rendben, magának dolgozom.

– Okos fiú – mondom, miközben lassan kihúzom magam.

Intek az embereimnek, hogy vigyék ki.

Ahogy az ajtó becsukódik mögöttük, leülök, hátradőlök, és elégedetten elmosolyodom.