A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Josie Lloyd and Emlyn Rees:

You & Me and You & Me and You & Me

First published by Harvill Secker in 2026

Első kiadás

Fordította

H. Prikler Renáta

Copyright © 2026 by Josie Lloyd and Emlyn Rees

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2026

Minden jog fenntartva.

Borítókép © Vecteezy / Ahmed Rashad; freepik

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-621-7

Lányainknak,

Tallulah-nak, Roxie-nak és Mintynek,

akik megtanították nekünk, milyen értékes az idő

„Ha a halálos ágyadon újraélhetnéd életed egy napját, talán azt, amelyiken először szerelmes lettél, szembesülnél azzal a számtalan látszólag banális dologgal, amelyet elkövettél, és valószínűleg elsírnád magad, mert megértenéd, milyen értékes volt valamennyi.”

Alexander Payne rendező, forgatókönyvíró

„Ha visszautazhatnánk a múltba, akkor megváltoztathatnánk bizonyos dolgokat, de azzal egy alternatív idősíkot hoznánk létre. Egy második univerzumot, egészen más történettel.”

Barak Shoshany elméleti fizikus és zeneszerző

„Mindig csak mi ketten voltunk, te meg én.”

„You & Me”, The Wannadies

A könyv a zene varázslatáról is szól.

Innen letölthető a Spotify lejátszási lista:

Első fejezet

Jules – „Seaside”

– Kész! – kiáltok, majd megnyomom a jelzőcsengőt, közben letörlök egy apró bazsalikomfoltot a világbajnok rizottóm pereméről, és hogy minden tökéletes legyen, egy csipesszel még igazítok egy utolsót a házilag termesztett mikrofűszerek elrendezésén. A jóképű pincér felkapja a tányért az átadópultról.

– Muszáj kijönnöd. Mindenki téged akar, Jules – mondja mosolyogva.

Megfordulok, és végignézek a konyhában tüsténkedő brigádomon. A faszenes grillező felett ínycsiklandozó füst lebeg, késpengék villannak, és repkednek a céltudatos parancsok. Úgy döntök, egy percig nélkülem is meglesznek.

Amikor a pincért követve kilépek a konyha ajtaján, látom, ahogy a nap épp lebukik a mágikus látványt nyújtó Golden Gate híd mögött, és a sugarai éteri színűre festik az étterem falait. Üdvözlöm a verandán ülő vendégeket – többségük majdnem egy évet várt arra, hogy elfoglalhassa helyét a fehér abrosszal terített asztalok mellett. A kezüket nyújtják, és én szemérmesen próbálok kitérni a gratulációik elől. Hé, hisz csak teszem a dolgomat…

A külön asztalnál két híres hollywoodi színész ül. Az üzleti partnereim, akik, miközben besüppedek a kényelmes, batikolt párnák közé a szezon borával, a kihagyhatatlan Paso Robles Zinfandellel töltik tele feléjük nyújtott poharamat. Arra akarnak rábeszélni, hogy máshol is kamatoztassam kulináris tehetségemet, de nem… Nem tehetem. Hát nem olvasták a Time magazin riportjában, hogy végre sikerült rátalálnom a munka és a magánélet közti tökéletes egyensúlyra?

Röviden beszélgetünk, majd amikor kigyúlnak a csillagok, további jó időtöltést kívánok nekik. Felhívom a figyelmüket arra, hogy a hangulat sötétedés után hág a tetőfokára. Később, amikor megérkezik a DJ, életre kelnek a hangszórók, és kissé romlott eleganciával felcsendül a Gotan Project ismert száma, a „Mi Confessión” című tangó. És ekkor ott terem Adam, az én Adamem, és a szívem dalra fakad, amint magabiztos léptekkel elindul felém elefántcsontszínű, elegáns Tom Ford öltönyében. Kinyújtja a kezét, én megfogom, és már az érintéstől megrészegülök. Amikor összenézünk, az olyan, mintha mámoros, izgalmas áramütés futna végig a testemen. A következő pillanatban a kis táncparketten találom magam. Előbb hátradönt, majd izmos testéhez húz, a keze az arcomat cirógatja, és a pillantásában olyan szenvedély perzsel, hogy eláll a lélegzetem. A szája leheletnyire van csak az enyémtől, miközben érzéki mozdulattal a combom közé csúsztatja a térdét…

Vagy mégsem? Várjunk csak… nem, ezt nem kellene… mert ettől nekem tényleg, de tényleg…

Mi a…?

Huh…

Ó… Ez valami vicc?

Szorosan csukva tartom a szememet, mert a jócskán megritkult sötétítőfüggöny közti résen kíméletlenül betolakodnak a szobába a szikrázó napsugarak, és kétségbeesetten próbálok visszaaludni, de nem megy. Tovatűnt az álmom. És valóban pisilnem kell.

Nagy ásítások közepette kiveszem a füldugómat. Odakint rikoltoznak a sirályok, mintha versenyezni akarnának Adammel – az igazival, nem az álombeli tangópartneremmel –, aki hangosan horkol mellettem. Átlendítem a lábamat az ágy szélén, mire ő öntudatlanul, valahogy mégis diadalmasan, magára húzza a takarót, és pozíciót váltva a szőrös hasára csavarja.

A fürdőszobában, miközben a szemem sarkából látom, hogy – szokása szerint – felhajtva hagyta a vécéülőkét, jó mazochistaként felkapcsolom a tükör feletti lámpát.

Kénköves pokol! Úgy nézek ki, mint Shrek.

Az avokádós-almaborecetes pakolásnak elvileg „észrevétlenül” fel kellett volna szívódnia az éjszaka folyamán. És most hogy nézek ki? Mintha belenyomták volna az arcomat egy fazék spenótba.

Az sem javít a helyzeten, hogy lemosom. Nemhogy eltűntek volna, megszaparodtak tőle a ráncaim. Miután álmomban alig egy perccel korábban a legjobb formámban tündököltem, ez máris két arculcsapással is felér.

Remek. Ennyit arról, hogy fiatalabbnak fogok látszani. Hogy igazi partiarc leszek.

Adam legjobb barátja, Darius „medence, móka, grill és DJ-zene” partival ünnepli meg visszaköltözését az Államokból, miután potom ötvenmillió dolcsiért eladta a videójáték-gyártó cégét, és hazatérve vett magának egy hatalmas villát, ahonnan egész Brightont belátni. Kétség sem férhet hozzá, hogy minden meghívott dögös lesz, és gyönyörű, csupa olyan arc, amilyeneket az Instán lát az ember: a földkerekség legszebbjei, míg rólam éppen az ellenkezőjét állítja a fürdőszobám falán lógó varázstükör.

Természetesen nagyon várom, hogy ismét együtt lóghassak Dariusszal. Mindketten várjuk. Akkor láttuk utoljára, amikor pár évvel ezelőtt hazaugrott egy villámlátogatás erejéig. Azóta átalakult, és az ő arcán is megjelent az instásokra jellemző tükörsima, majdhogynem szoborszerű, megajólétről árulkodó, multivitamin-szagú ragyogás. Mi van, ha falusi suttyóknak fog látni minket? Mi van, ha már csak két arc leszünk számára a múltból?

Ne majrézz! Minden rendben lesz. Darius nem olyan. Érzem, hogy nevetségesen viselkedem.

Kinyitom azt a flancos hidratálót, amit Ngozi hozott nekem, amikor utoljára a duty-freeben járt, és véletlenül a padlóra ejtem a terméket fedő kis műanyag korongot. Szitkozódva, hogy mindig ez történik, felcsippentem a kopott linóleumról a méregdrága trutyit, és az arcomra kenem. Undorító, tudom, mert minden higiéniai szabályt megszegek, de ez van.

Miközben bedörzsölöm, lenézek a mosdó mellett felejtett vasárnapi újság fényes papírra nyomtatott mellékletére. HA NEM HASZNÁLOD, ELVESZÍTED, állítja az eléggé félreérthető szalagcím. A címlapfotón önmagát „szakértőként” feltüntető nő szűk felsője tényleg irigylésre méltóan feszes cickókat takar. Gyanítom, hogy nem igaziak, ám az arcán ennek ellenére felismerem azt az önelégült szexi ragyogást, amit annak idején a magamén is láttam.

A kapcsolódó cikkben másról sincs szó, mint a rendszeres „kapcsolatfenntartó szex” fontosságáról, majd dörgedelmes hangnemben figyelmezteti a korombeli nőket, hogy milyen következményekkel járhat, ha spontaneitásukat elveszítve, szándékosan nem törődnek azzal, amijük van. Mintha nem lenne elég az arcom miatt aggódni, úgy tűnik, azért is „erőfeszítéseket kell lennem”, hogy odalent is formában maradjak.

Csakhogy péntekenként és szombatonként, ha szerencsém van, magánvacsorát készítek a város valamelyik flancosabb negyedében. A hétköznapok csak elrepülnek, és vacsora után – amit mindig én főzök – Adam is és én is visszavonulunk a külön kanapénkra, és ott vegetálunk. Én, miközben a párnám alá rejtett Malteserst szopogatom, arról fantáziálok, hogy valaki megmasszírozza a lábamat, Adam meg a csatornákat váltogatja, átugorva azokat az előfizetéses szolgáltatásokat, amelyekre a gyerekeink úgy tekintenek, mint ami születési jogon jár nekik, majd megállapodik valami bizarr retrorock életrajzon vagy egy fiús dokumentumfilmen, mint amilyen a legújabb kedvence, A Neander-völgyiek titkai.

Általában a Hírek tízkor zenéje ébreszt. Adam hosszasan morgolódik a világ borzalmairól, így többnyire kimászom az ágyból, és magára hagyom.

Ha mégis áldozni akarunk a „kapcsolatfenntartó” vagy bármilyen más szexnek – már ha egyáltalán felmerül a gondolat –, akkor csak a reggel jöhet szóba.

Például, ötlik fel bennem… a mostani.

Kikerülöm Adam piszkos zokniját és pólóját, amelyeket a szennyestartó mellé dobott, visszabotorkálok a hálószobába, és leülök az ágy szélére.

– Szexeljünk? – kérdezem tárgyilagos hangon. Tudom, hogy csak színleli az alvást.

A férjfi, aki majd huszonöt éve a férjem, úgy néz rám, mintha stewardess volnék, aki azt kérdezi tőle, hogy szeretne-e átülni az első osztályra, ahol annyi ingyenitalt kap, amennyit csak akar.

– Aha. Miért ne? – mondja, de azért lopva rám pillant, hogy komolyan beszélek-e.

Hozzáfogunk ahhoz, ami régen izgalmas és szórakoztató volt, de mára rutinszerűvé kopott, nevezetesen, hogy minél közelebb kerüljünk egymáshoz, lehetőleg meztelenül. Nem csókolózunk. Nem beszélgetünk. De még csak nem is kacarászunk. Nem úgy, mint régen, amikor Adammal állandóan egymásnak estünk, és egyikünk sem bírt betelni a másikkal. Akkoriban úgy éreztük, hogy a lepedőn töltött idő az igazi életünk, minden más csak figyelemelterelés.

Most nincs „ráhangolódás”, pedig a cikk szerint kellene, hogy legyen. Mindketten tudjuk, hogyan kell robotpilótára kapcsolni, és hamarosan már az éjjeliszekrény fiókjában kutatok síkosító után, és próbálok nem odafigyelni arra, hogy a férjem hasa összenyomja a rekeszizmomat. Vagy hogy a borostájától viszket a bőröm, és a legszívesebben vakaróznék.

De még így is… Pár perc, és a mozdulataink ráébresztik a testemet, mit kell tennie. És közben azon jár az eszem, hogy sikerült! Spontán kapcsolatfenntartó szexet kezdeményeztem szombat reggel! De aztán elkalandozik az elmém, és a másnapi önkormányzati cateringes munkámra terelődnek a gondolataim. Mi lenne, ha citromos sajttortát készítenék desszertnek? Remek ötlet!

Nono, most éppen szexelsz, emlékeztetem magam. Koncentrálj! Rukkolj elő valami fantáziával. Hozd magad hangulatba.

A szexuális fantáziáim többnyire a 80-as évek romantikus filmjeiből táplálkoznak, a többségük jócskán meg is kopott, de gondolatban leporolok egy hollywoodi medencésparti-jelenetet. Kicsit mocskos, és van benne egy Tom Cruise hasonmás, a Top Gun filmek idejéből, aki hanyagul magára tekert fehér törülközőben közeledik felém.

Ó, igen, erről van szó… Jó úton vagyok. Ó… ó… És most már élvezem is. Nagyon, nagyon…

– Anya! – Az erotikus buborékot Nelly földszinten felhangzó sikolya pukkasztja ki.

– Ne válaszolj! – mormogja Adam, és a nyakamba fúrja az arcát.

Remek. Nem én vagyok az egyetlen, aki jól érzi magát. De pár pillanat múlva, épp amikor újra belelendülnénk, kivágódik a szobánk ajtaja, és Adam szabályosan megdermed egy lökő mozdulat közepén.

A válla felett megpillantom a csaknem huszonnégy éves lányunkat, aki halálra vált arccal nézi, ahogy a szülei egymáson pucsítanak a takaró alatt.

– Jézusom! – motyogja, és a szeme elé rántja rózsaszín köntösét.

– Mit akarsz? – vakkantok rá, és feljebb húzom a takarót.

– Már megint ugyanaz történt. Az a hülye robot! – Most már háttal áll, de nem megy ki a szobából. Nem érdekli, hogy mit csinálunk, vagy mit nem csinálunk, az ő ügye fontosabb.

– Jövünk! – nyögi Adam, de máris elkerekedik a szeme: ebben a pillanatban jön rá, hogy elég félreérthetően fogalmazott.

– Segíteni – teszem gyorsan hozzá. – Jövünk segíteni.

Nelly fájdalmas kiáltással jelzi undorát, és már robog is lefelé a lépcsőn. Göndör lófarka ide-oda libben.

– Az ég szerelmére… – Motyogva kiügyeskedem magam Adam alól, és belebújok a pamutköntösömbe.

Liam ajtaja mellett elsietve hallom, hogy odabenn a The Kooks „Seaside” című száma szól, és az orromba benyomul annak az undorító fűnek az áporodott szaga, amelyet az utóbbi időben Liam szív, pedig Adammel már milliószor elmagyaráztuk neki, miért kellene róla leszoknia. Mindig álomszuszék, és most csodálkozom, hogy ilyen korán fenn van. Vagy le sem feküdt?

A földszinten a konyha küszöbén találom Nellyt. Az orrát a könyökhajlatába fúrja.

– Nyakig vagyunk a szarban – sziszegi, miközben elnyomakodom mellette. – Szó szerint.

Liam, a huszonegy évesem, tényleg ébren van. Bokszeralsóban, fekete pólóban kuporog az egyik hokedlin, és egy bögre kávéba kapaszkodik, miközben az ajtóban remegő Groucho Barx, a mi szenilis, vizeletét és székletét gyakran visszatartani nem tudó skót juhászunk rám emeli bűntudatos barna szemét.

– Nem találjuk a távirányítót! – mondja Liam, miközben Mop Bot, az újonnan beszerzett robotporszívó vidáman szétmaszatolja Groucho még meleg ürülékét a padlón.

Átvágok a konyhán, és felkapom a halkan berregő bestiát.

– De anya! Ez durva! – sikoltja Nelly.

Addig nyomogatom Mop Bot tetején a gombot, míg a motorja le nem áll, aztán öklendezve leteszem.

A beálló csendet Liam fojtott nevetése töri meg.

– Ez cseppet sem vicces – fordulok felé dühösen, és a pillantásom megállapodik vékony lábán, amelyen annyi a tetkó, hogy hófehér bőréből alig látszik valami. Gyűlölöm, hogy alig egy év alatt ezt tette magával, de pont én nem fogalmazhatok meg vele szemben kritikát. Ifjúságom egyik alkoholmámoros pillanatában nekem is sikerült beszereznem egy tetoválást, amit azóta is szégyellek. A lapockámon nem más díszeleg, mint egy patkány, és miért? Mert akkoriban egy Mickey Ratty nevű fiúval jártam, és így akartam örök emléket állítani neki. Szerencsére olyan helyen van, hogy csak elvétve láthatom.

Liam még mindig nevetve lecsusszan a hokedliról, és mintha twisterezne, kikerülve a bűzös foltokat, áttáncol a hallba.

– Hé! Ez az enyém! – kiált fel fekete pólója alját megragadva Nelly. – Te disznó! Most füstszagú lett!

Liam kávéval teli csészéjét a feje fölé tartva ügyesen elugrik előle, de a nővére, ahogy gyerekkorukban is tette, üldözőbe veszi. Közben pizsamaalsóban és kifakult, Nevermind feliratú nirvanás pólóban megérkezik Adam is. Hogy a gyerekek fel ne lökjék, hangosan káromkodva a falhoz lapul.

Én eközben felmérem a kárt. A konyha padlója úgy néz ki, mint egy Jackson Pollock-festmény, feltéve, hogy volt barna korszaka.

– Nem tudom, kinek az ötlete volt megvenni ezt a förmedvényt – biccentek a robotporszívó felé.

Adam, mintha egy támadni készülő medvét akarna visszatartani, védekezőn felemeli a kezét.

– Csak segíteni akartam – mondja.

Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne ordítsak. Ez nem segítség. Épp ő mond ilyet! Akiben fel sem merül, hogy segítsen. Soha. De a többiekben sem. Egyik sem segít. Vagy ha mégis, nem eleget.

Ezért is hívtam össze alig egy hónappal korábban egy családi tanácsot, ahol rámutattam, hogy miután Liam kimaradt az egyetemről, Nelly meg otthonról dolgozik, és mivel technikailag mindketten felnőttek, ideje lenne kivenni a részüket a ház körüli teendőkből. Persze mindez süket fülekre talált, végül Nelly megjegyezte, hogy „agresszív” hangnemet használok, Liam pedig, aki ilyenkor mindig a nővére pártjára áll, hozzátette, hogy „elgurult a gyógyszerem”. Nelly még hozzátette, hogy menopauzás tüneteim vannak, s mindezt olyan lekezelően, hogy a legszívesebben beledöftem volna a villámat.

Adam ezek után döntött úgy, hogy a születésnapomra vesz egy robotporszívót.

Ugye milyen szerencsés vagyok?

Adam a gyanús foltokat kerülgetve átvág a konyhán, kiengedi Grouchót a hátsó kertbe, és mintha úgy megszabadulhatnánk a szagtól, az ajtó peremét megragadva legyező mozdulatokba kezd. Előkapom a szekrényből a felmosószettet, de a szemem sarkából látom, hogy Adam pillantása az enyémet keresi.

– Öö… Mi lenne, ha hagynád, és inkább… – Elhallgat, és reménykedve a lépcső felé biccent.

Azt hiszem, rosszul hallok.

– Szó sem lehet róla, Adam – mondom. – Egyébként is elszállt az ihletem.

Sok időbe telik, mire felmosom a padlót. Adam közben elviszi Groucho Barxot egy körre a Szent Anna parkba, hátha még nem adott ki magából mindent.

A felmosás végeztével körbenézek. A szemem megállapodik az ősöreg konyhaszekrényen, amelytől Adam „érzelmi okokból” nem hajlandó megválni. Mintha az lenne a célja, hogy az idők végezetéig megőrizze a nagyszülei konyháját olyannak, amilyen az ő életükben volt. Amikor még ők laktak a házban. Mintha a letűnt gyermekkorának akarna mauzóleumot állítani. Olyan öreg itt minden, jegyezte meg a minap elég arcátlanul, hogy hamarosan újra divatba jön. Amit én persze egy percig sem hiszek. Ha engem kérdeznek, minden darabnak a szemétdombon a helye.

A mosókonyhában óvatosan körbeszimatolom a szárítón lógó eredeti, 1970-es Missoni nyári ruhámat. Huh… Most, hogy kimostam, már nem dohszagú. Ami nagyon jó, mert eszem ágában sincs a délutáni partira új ruhát venni, így amikor Nelly azt javasolta, hogy kotorjak elő valami retró szerelést, felbotorkáltam a padlásra, és megtaláltam ezt a régi kedvencemet. Ha nem csal az emlékezetem, a camdeni piacon vettem valamikor a kilencvenes évek elején, és úgy ítéltem meg, hogy illeni fog a hangulathoz. Remélem, dögösen áll majd rajtam.

Amikor Adam visszajön, Groucho piszkos nyomokat hagyva maga után átcammog a frissen felmosott kövön, ami feldühít.

Látom, hogy Adam a sufni felé indul.

– Azt ígérted, hogy ezt kiviszed a szemétbe – mutatok a hátsó ajtó mellett felhalmozott dobozokra, amelyeket én raktam teli a padláson talált lommal. Remélem, hogy ez csak az első adag, amit majd sok további követ. Odafenn ugyanis a tetőgerendáig áll a kacat, aminek a helyén berendezhetnénk egy irodát Nellynek. Lenne hová kitessékelnünk a nappaliból, ahol jelenleg dolgozik.

A legszívesebben Adam kezére csapnék, amikor felemeli az egyik doboz fedelét. Miért nem tudja legalább egyszer azt tenni, amire kérem?

– Ez az esküvői öltönyöm? – kérdezi döbbenten.

– Nem látod, milyen? Majdnem szitává rágták már a padláson lakó molyok – mondom védekezőn.

Tovább matatva előhúzza a menyasszonyi fátylamat, ami csupa egérürülék, majd egy valamikor szép napokat látott selyemruhát is, amelyet ugyancsak szétrágtak a molyok.

– Istenem! Nem lehet ezeket valahogy megmenteni?

– Ezeket?! Egyik ramatyabbul néz ki, mint a másik. Azt akarom, hogy eltűnjenek.

Fájdalmas képpel a következő dobozhoz lép. Úgy viselkedik, mint egy vámvizsgálatot végző hatósági ellenőr. A doboztető alatt egy ütött-kopott ostáblakészletet talál.

– De hát… ezzel imádtunk játszani.

– Valamikor. Úgy húsz évvel ezelőtt. Azóta fenn van a padláson. Adjuk oda egy jótékonysági boltnak, oké?

Ó, istenem! Már csak ez hiányzott. Amikor észreveszi, hogy mi van alatta, összevonja a szemöldökét. A gyerekkori Star Wars-figurái. Idegesen rágom a szám szélét; eszembe jut a 2014-es, Baszottul Nagy Veszekedésünk kísértete.

Az utóbbi időben egyre erőteljesebben megnyilvánuló karcosságunkat leszámítva – nos, a karcosság talán enyhe kifejezés – viszonylag jól ellavíroztunk egymás mellett. Egyikünk sem lobbanékony természet, inkább az alattomos hadviselést részesítjük előnyben, a csendesen fortyogó duzzogást és kicsinyes áskálódást. De néha azért felgyülemlik bennünk a sértettség, ami óhatatlanul robbanáshoz vezet.

A Star Wars-figurák sanyarú sorsa különösen nagy erejű detonációt okozott.

Lenézek a túlélők poros arcára és a félig leolvadt végtagokra.

– Talán valakinek a gyereke örülne nekik – jegyzem meg óvatosan.

– Nem. Apa nekem vette – feleli, mint egy kisiskolás, akitől éppen megpróbálok elcsenni valami nagyon értékes dolgot az iskola előtt. Nem, ő sem felejtette el a Baszottul Nagy Veszekedést.

Szertartásos mozdulattal leteszi a dobozt, egyértelművé téve, hogy ő fogja biztonságba helyezni valahol, ami semmi esetre sem a jótékonysági bolt lesz, majd a következő dobozban kezd matatni.

Összekötözött naplókat emel a magasba. Az én régi naplóimat.

– Ez komoly? Az összes régi holminkat ki akarod dobni?

– A múlt olyan hely, ahová nem mehetünk vissza. Nem ezt szokták mondani?

Egyébként is mi értelme tovább őrizgetni azt a sok badarságot? Hogy Nelly vagy Liam véletlenül elolvassa? Vagy ne adj’ isten, Adam. Elég sok mindent találna bennük önmagáról.

Sóhajtozva figyelem, ahogy még mélyebbre ás.

– Na, ezt felejtsd el! A kazetták maradnak – mondja bőszülten.

Odaállok mellé, és lenézek a CD- és kazettahalomra. Rengeteg van köztük, amit egymásnak készítettünk, mindaddig, míg Adam utolsó, CD-íróval ellátott laptopja végleg fel nem mondta a szolgálatot pár évvel az egészségügyi zárlat előtt.

Felkapja az egyik kazettát, leporolja, és tátogva olvasni kezdi a régi dalcímeket, amelyeket saját kezűleg írt rájuk jellegzetes dőlt betűivel. A kazetta gerincén ott az ajánlás halványkék tollal: Julietnek, 1989.

– De hiszen szereted a „Ride on Time”-ot meg az „Eternal Flame”-et!

A vádló hangtól – nem, inkább a vádtól, hogy elárultam – elönt a harag. Hiszen én csak egyet akarok: rendet tenni, hogy helyet csinálhassak másnak. Hogy lehet valaki ilyen megrögzött gyűjtögető? Megfojtja az embert.

– Csupa régi, elavult vacak, Adam. Ki kell már dobni. – Kikapom a kezéből a doboztetőt, és visszateszem a helyére. – Amúgy meg… Ha annyira akarod, a Spotifyon mindet újra meghallgathatod…

Abból, ahogy rám néz… Mintha a fejéhez vágtam volna a dobozt.