AMTAK E-könyvek

Tormay Cécile

Emberek a kövek között

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

Szerkesztő: Varsányi József Tel.: 06 20 218 6762

amtak.hu amtakbt@gmail.com

Látogass el megújult honlapunkra vagy a MAMMUT II földszintjén található automatánkba!

ISBN 978-615-6549-35-8

Készült: AMTAK Bt, 2022

Tormay Cécile

Emberek a kövek között

I.

Megindult a lába alatt egy kő. Eleinte lassan gördült, aztán egyre sebesebben nyargalt le a láthatatlanba. Jella belekapaszkodott egy gallyba, és lihegve hajolt a mélység fölé. Mosolygott. Szerette a fékevesztetten rohanó követ. Szerette eliramló dörejét.

Mikor odalenn elnémult a szakadék, kedvetlenül eresztette el a gallyat.

Azalatt lement a nap, és a Karsztok vadul nőttek bele az alkonyatba. Gyötrődött kőhullámok, mezítelen sziklarémek tépték meg a lila színű, hideg eget.

A leány felbámult a Javorjére. A felhős csúcsok között magányosan égett a nagy hegy a visszanéző nap tüzében. Lenn terjedt a fenyvesek sötétje. A tavaszi éjszaka nesztelenül, kúszva jött ki az erdőkből. A völgykatlan oldalán elfeketültek a szélgátak, és tövükben a televény földdarabkák még vörösebbek lettek: élő sebek a halott szürkeségben.

Jella tudta, hogy emberek hordták zsákszámra a sziklák közé azt a vérszínű földet, és tudta azt is, hogy védeni kell minden maroknyit, mert a vad szél, mely szakadatlanul rázza a fákat a tetőn, el akarja vinni. De azért nem csodálkozott; sohasem látott egyebet, el sem bírta volna képzelni, hogy másként is lehetne. Ott a kövek között küszködni kell. Néha a szél az erősebb, néha az emberek.

Most is dolgoztak lenn a lejtőn. Apró alakok nagy köveket görgettek, és ugyanazzal a fáradt mozdulattal emelték magasabbra a szélgátakat, amellyel az atyjuk, a nagyatyjuk emelte.

Aztán, mintha a mélyben rézpénzt pengettek volna egy szik-lához, fázósan belecsilingelt a hűvös hegyi levegőbe a völgyi harang.

Vége volt a napnak. Szakadozott hangyajárásban élő vonal indult le a falu felé, amelynek házai, mint az itatóra hajtott birkanyáj, rendetlen sorban kapaszkodtak a patak mentén.

Jella céltalanul tépdeste egy hegyi jávor csenevész lombját, és közben a szakadékba nézett, amelyről a favágók azt mondták, hogy a föld másik oldaláig ér. Egyszerre kihullatta kezéből a meggyűrt leveleket. Hátrafordult.

Lenn az ösvényen emberek jártak. Megismerte a hangokat. Kerten jöttek. Az egyik Slatka volt, a félszemű kovács felesége, a másik talán a sógorasszonya. Nem láthatta őket a cserjéstől, de a nagy, nyugodt csendben tisztán hallotta a szavukat.

Az asszonyok épp alatta álltak meg pihenni; Slatka éles hangja hatott fel elsőnek hozzá:

-      A kocsmában tudta meg... Aztán hazament, és nekivágta a baltát az asszonyának.

Franjóról szóltak, az iszákos bodnárról, aki régente sokat járt Jella anyjához holdvilágnál harmonikázni.

Az asszonyok hangja halkabb lett, valami másról kezdtek beszélni.

-      O az oka minden bajnak... Az a céda...

-      Megpiszkolta a falut. Átkozott fekete szemű. Franjót is ő bolondította el. Azelőtt rendes, istenes ember volt. Hétköz-nap sohase itta le magát.

Jella lelapult. A biztonságérzet vakmerőségével nyújtotta előre fejletlen, fiatal nyakát. Tudni akarta volna, hogy kiről beszélnek.

-      Föld rossza...

A sógorasszony ráhagyta.

-      Verje meg az Isten. Amíg szép volt, nagyon pártolták az emberek.

- Még az enyém is - dörmögte Slatka. - Aranykeresztet vett neki. De meg is fizet érte... Vittem a papgazdasszony kisasszonynak két libát. Beszélni is fogok vele.

- Aztán mit akarsz tőle?

- Hogy prédikálja ki a tisztelendő úr.

Jella nem sokat értett az egészből, mégis rossz érzése támadt. Annak a kettőnek gonosz volt a hangja. Felkapott a földről egy száraz ágat, és találomra a nyakuk közé dobta. Odalenn valamelyik felsíkoltott. Az asszonyok batyúval a hátukon, hosszú lépésekkel nyargaltak egymás mögött, akár a megriadt libák.

Rejtekéből vásottan nevetett utánuk. Nem szívelhette őket. Tavaly, Szent Mihály havában, mikor a hideg törte az anyját, és a kecskéjük is megbetegedett, még egy köcsög tejet sem akartak neki adni. Senki az egész faluban. Tudta, hogy Slatka volt az oka. O keményebb a többinél...

Jeliának eszébe jutott valami; ökölbe szorult a keze... Kis-leány volt akkor. Az atyja Szlavóniában dolgozott az erdőben, az anyja levitte eladni a hálót a tengerpartra. Két napig nem akadt otthon ennivaló. A gyomrát ásta az éhség. A félszemű kovács háza mögött pedig tele volt a vén almafa éretlen vackorral. Senkit sem látott a környéken. Letépett egy almát. Abban a percben ugrott ki Slatka a fal mögül, és egy karóval úgy a kezére húzott, hogy mindig megmarad a nyoma. Ezt a régi szégyent nem tudta megbocsátani. Gyűlölte a keményszívű asszonyt, amiért rajtakapta, amiért neki volt igaza, pedig... ő éhezett.

Mint egy fiatal állat, ásítva nyújtózott egyet. Hátrasimította arcába csüngő haját, és összeterelte a falujabeli kecskéket. Ott őrizte őket a hegyek között már vagy öt esztendeje, mióta az iskolából kikergették... Mozgás közben szoknyájának a rongyai alatt jóformán még alig látszott csípőjének a vonala. Amint

ment, sovány karját ütemesen lóbálta, és közben álmos hangon egy régi horvát nótát énekelt.

Lenn a faluban egy háznak az ablakában világ gyűlt. Sár-gán vetődött a fákra, mintha vederből egy kis maradék nap-fényt loccsantottak volna oda. A patak zúgása a leány elé jött a mélyből. A kocsma tájékán valaki kurjantott.

II.

Az elfeketült, nagy hegyek között keskenyen, hosszan húzódott a falu. A templom megzöldült falánál két öreg tölgyfa állt. Lejjebb néhány vörös tető, az út mentén korhadt faházak zegzugos, rendetlen sorban. A ferde ablakok gonoszul, bizalmatlanul néztek át egymásra. A füstös tetők a bóra nyomása alatt félrecsúsztak, mint a részeg ember kalapja. A kéményekből apró fellegek buggyantak ki. A harangozóék pitvarából meleg kenyérszag áradt. „Tán lakodalomra készülnek?” - gondolta Jella. Nagyot nyelt. Éhesen ment tovább.

Az út sáros volt, pedig régóta nem esett az eső. A kiálló kövek között kékes tócsákban poshadt a víz, és a házak előtt elnyúlt lábbal emberek ültek a földön, mint a pihenő barmok. Csak a kovácsműhelyben dolgozott még a legény. Papucsos lába csattogva taposta a fújtató rúdját. A kohóban égett a tűz, és világa, mikor fellobbant, fényesen freccsent bele a fiú kormos arcába. Jeliának egy pillanatra megakadt a lépése. A legény feltekintett, és az ajtóhoz futott.

-Jella!... Gyere ide, Jellicám! - Az alakját körülfogta a háta mögött égő tűz nyers fénye, és ahogy szétvetett lábbal állt a küszöbön, olyan volt, mintha a bőrköténye alja meg a válla égett volna.

A leány megrázta a fejét, elmenőben mégis visszanevetett rá. Lusta és goromba legény volt ez a Davorin, de ha vasárnap

jól megmosdott és kiverekedte magát, jó volt mellette ülni a patak partján.

Gyerekkorukban együtt hemperegtek a porban. A romba dűlt malomnál visítva taszigálódtak a lehántott fenyőszálon. Jella emlékezett egy napra. A többiek lecsúsztak a szálfáról, ő mezítláb, futva ment végig rajta. Elsőnek érezte magát a faluban. Azóta sem nézett többé olyan büszkén körül. Azóta megtudta, hogy az utolsónak tartják.

Davorin, mikor legénysorba került, el is fordult tőle. Csak az elmúlt őszön történt, hogy a templom mögött újból össze-találkoztak. Jella vállán meglazult egy kicsikét az ing. A haja lobogott a szélben. Davorin úgy nézett rá, mintha nagyon haragudnék:

- Hová mégy?

- Sehová.

- Én is veled megyek.

Aztán mentek sokáig együtt, és nem szóltak egymáshoz egy szót sem. Megint barátok lettek, bár a leány nem szerette Davorinban, hogy Slatkának volt a kisebbik öccse, és ha lármázott, hát hasonlított a nénjéhez.

Jella már a templom alatt járt. A parókia nyitott ablakán át egyhangú mormolás hallatszott ki az alkonyatba. Odabenn lámpa égett. A plébános az asztal fölé hajolt. Széles orra eset-len árnyékot vetett a szentképek között a falra.

Jella ásítva indult tovább, és tekintete megakadt a parókia nagy, rendetlen udvarán. Benn a félszer előtt asszonyok álltak, néhány fehér ingváll világított a homályban. Középütt, egy felborított kosáron, billegve ült Slatka, és a pap kövér gazdasszonyával beszélt. Közben mindannyian indulatosan fenyegetődztek. Mikor a leányt meglátták, hirtelen elharapták a szót. Egy- ügyűen néztek össze. Köszönésére senki sem felelt, és ő egyszerre nagyon elhagyatottnak érezte magát.

A kecskék is lassan elmaradoztak. Hiba nélkül befordult mindenik a maga portáján, és a sáros udvarokból bámultak vissza rá. Csak Jella kedvence, a kis fekete gida követte őt még a gazdája házán túl is, mintha akarna valamit. A leány megértette a kecske nézését, lehajolt hozzá, átfogta a nyakát. így búcsúztak ők minden este. Osszedörzsölődtek, mint két együtt érző kis állat.

Jella soká érezte arcán a kecske fűszagú melegségét, és nem gondolt többé Slatkára... Franjóék háza tájékán egy pillanatra megállt. Olyanféle fájdalmas vonítás hatott a fülébe, ami nőt a falusi kutyák hallatnak tiszta, holdas éjszakákon. A hang mélyen kezdődött, mintha a pince alól jönne, aztán egyre magasabbra emelkedett, és gyerekes, halk nyöszörgésben aprózódott el. Odabenn a házban magára hagyatva jajve- székelt az asszony, akiről Slatka beszélt. Franjó a tornác lépcsőjén ült, és fejét két tenyerébe hajtva, ütemesen ringatta a siránkozás szerint.

Aztán még egy hangyaboly formájú, elhagyott ház, beszakadozott sövények, egy puszta udvar. Az út megszűnt, a leány nedves föben járt, és az erdő fekete tömegébe ékelve meglátta az anyja kunyhójának ormótlan, búbos tetejét. Nem volt több olyan csodálatos tető a faluban. A szél mélyen benyomta a vályogfalak nyakába, és az öreg falak úgy megsüppedtek a súly alatt, hogy az ereszt még egy gyerek is elérhette a kezével. Jella emlékezett rá, hogy mikor kisebb volt, nagyon szerette ezt a furcsa tetőt, amelyet mint barna bársony lepett el a moha. Ha odabenn tüzet raktak, pipált az egész ház, és a füst kékes fonalakban gomolyodott ki, amerre éppen utat talált; ha meg zápor verte a keskeny völgyet, az esővíz zavartalanul folyt be az egyetlen szobába.

Mióta Jella az eszét tudta, mindig így volt ez, pedig az anyja azt mondta, hogy valamikor, sok év előtt, másutt laktak; messziről jöttek ide a Jella atyjával, aki akkoriban szeneshajókon dolgozott. Jella nem szerette az atyját, félt tőle, és csak azon imádkozott, bár ne látná soha. Ha néhanapján lejött a faluba, megverte őt is meg az anyját is, elitta azt, ami a házban volt, káromkodott és aludt. Aztán megint elment a szénégetőkkel a hegyekbe, és egy időre nem kellett reá gondolniok.

Az erdőből, mint valami fekete foszlány, kiszakadt egy sötét madár. A leány hirtelen benyitott a rozoga ajtón. Meg kellett hajolnia az alacsony szemöldökfa alatt, és zökkenve lépett le a küszöbről. Egyetlen kecskéjük tolakodva ugratott utána a nedves, füstszagú szobába.

Jella anyja a nyitott tűzhely előtt ült, és hálót kötött. A rőzseláng világa botladozva járt felette. Mialatt keze gépiesen mozgott a kötelek között, halkan egy idegen, érthetetlen dalt dúdolgatott. Jella szótlanul ment az asztalhoz. Kivette a gyolcskendőből a penészes kukoricamálét, nagyot harapott, aztán fejni kezdte a kecskét. Közben álmos feje le-lecsuklott a mellére. A kecske ilyenkor türelmes csodálkozással nézett rá vissza.

Az anyja elejtette a hosszú fatűt, amellyel a fonalat húzta. Mialatt lehajolt érte, elhallgatott.

A csend felébresztette a leányt. Annyiszor hallotta az anyja nótázását, és valahogyan mégis csak ma hallotta meg először. Kidörzsölte szeméből az álmot. Tovább fejt. A tej egyenletes kis zajjal csurrant a köcsögbe.

- Hol tanultál te énekelni?

- Nem kell azt tanulni... Otthon mindenki énekel.

- Otthon? És jó élet volt ott tenálad?

Mikor az asszony nagy sokára felemelte a fejét, a tűz éppen az arcába világított. Fáradt vonásain egy régi, durva szépség hervadása látszott. Alacsony homlokát mélyen benőtte az őszülő, fekete haj, széles ajka felett kékes árnyék húzódott. Olaszosan sötét szemében meg-meglobbant a tűz fénye.

- Akkor jó élet volt mindenütt - lágyan nyújtotta a horvát szót most meg rossz sor van mindenütt. - Felsóhajtott. Végighúzta két kezét az arcán, lassan, mintha az ujjai meg-akadtak volna minden barázdában: - Rossz... Nagyon rossz...

Megint sokáig hallgattak. Csak a hegyi patak zúgott a ház mögött, csak a kötelek súrlódtak az asszony ölében.

- És én ott születtem, tenálad?

Az asszony bólintott.

- És a faluvégen laktunk ott is?

- A tengerparton...

A leány letette a tejesköcsögöt az asztalra. A tűzhely mellett a padkára ült.

- A tengerparton? Ott, ahová a hálókat viszed eladni?

Várnia kellett a feleletre. A tenyerébe támasztotta az állát.

- Anyus...

Az asszony felrezzent:

- Nem... Messzebb, sokkal messzebb... Másutt.

A leány elgondolkozva nézett bele a tűzhely kátrányfekete barlangjába, melyben a láng fénye lassan ringott ide s tova.

- Milyen az a tenger?

- Mély is, nagy is - mondotta az asszony, inkább a keze mozdulatával, mint a szavával.

- Mélyebb, mint a szakadékok? Nagyobb, mint a hómező? -Jella felhúzta térdét az álláig. - Mondd csak, ott volt az a tenger, ahol két karón egy nagy háló száradt a szélben?

Az asszony sóhajtott:

- De hát a tengerre nem emlékezel?

A leány megrázta a fejét. A mozdulat közepén hirtelen merev lett a nyaka, mintha meglátott volna valamit, amit keresett.

- Megállj csak!... Egy csigára emlékezem! Ott feküdt a homokban, és érte jött a víz, és elvitte. Idegen emberekre is emlékezem, akik úgy énekeltek, mint te az elébb, aztán még egy ferde, öreg anyókára is...

Az asszony az ölébe eresztette a kezét:

— Az anyám volt... Hogy tudott káromkodni! És a nyakában mindig egy rojtos, sárga kendőt viselt; azzal ütött, ha azok az idegen emberek nem adtak neki pénzt.

Mialatt ezt mondta, lehunyta a szemét. Minden az eszébe jutott, de az anyja arcára már nem emlékezett.

A vakolat halk nesszel pergett le a homályos szegletben. És Jella a csigára gondolt, az asszony pedig arra a rojtos, sárga kendőre...

III.

A harangszó visszhangozva verődött a nedves hegyeknek. A templom ereszéből körös-körül csurgóit az esővíz.

Odabenn a padokba zsúfolva szorongott az egész falu. Jobbról a férfiak, balról az asszonyok. Az első sorban, fekete ünneplőben, jól kipomádézva ült a bíró, mellette a félszemű kovács, aztán a tanító, aki különben kocsmáros is volt, és az iskolában azoknak a kölykét verte legjobban, akik nem jártak az ivóba. Most nagyon komolynak és ünnepélyesnek látszott. Durva, tüskés haja között apró csatornákban folyt a verejték.

A templomban nehéz lett a levegő. Az ázott topánkák, a nedves darócsubák és frissen mosott ingvállak avas szappanszaga émelyítően kavarodott össze a tömjénszaggal. A férfiak mellükre szorították ünneplő kalapjukat, és ugyanazzal a bárgyú, nem látó tekintettel nézték a csupasz mennyezetet, amellyel minden vasárnap nézték, mióta az eszüket tudták. Az asszonyok kezében rikító foltokban tarkállott a kendőbe takart imádságoskönyv.

Ekkor indult el a plébános úr a szószék felé. A lépcső recsegett. A rendes vasárnapi hangulat szétterjedt a templomban. A parasztok a torkukat reszelték, mintha nekik kellene beszélniük. Aztán csend lett, várakozásteljes, együgyű csend. A pap hangja betöltötte a templomot.

Jella álmosan ült az anyja mellett; a nagy magasságok szabad levegőjéhez volt szokva, és mindig elálmosodott a zárt falak tömjénszagos melegétől. Agyonmosott kartonruhája szűk volt a vállán. Rezes barna haján érces villanást gyújtott egy gyertya fénye, és összehúzott szempillái között, mint két keskeny, sötét vonal, csillant meg a szeme. A feje előrehajlott. Tekintete közönyösen siklott el az ájtatos, buta arcok felett, a leányok simára fésült, olajos haján. Az anyja Összegörnyedve ült a padban, és egyre a zsályát szagolgatta, amit kopott imádságoskönyvében hozott magával.

Hátul valaki köhögött. Mint a visszhang, elöl is köhögtek. Ketten, hárman... Jella számolni kezdte: ez a Slatka hangja, az a sírásóé. A sírásónak fájós füle volt, és mindig vörös kendőt viselt a feje körül. A kendő csomóba kötött két csücske most nevettetően billegett a szószék árnyékában. A leány mindenre figyelt, csak a szentbeszédre nem, pedig a pap egyre emelkedettebben szónokolt, és dörgő hangjának védelme alatt a vénasszonyok egyre otthonosabban szunyókáltak.

Jella majd elkiáltotta magát örömében. A földön egy cincért fedezett fel, mely vígan mászott a sáros, patkós nyomok között, és finom, zegzugos vonalban vitte tovább hosszú lábaival a locsakos vizet. A leány szinte szabadabban lélegzett, mintha ezzel a cincérrel bejött volna hozzá az ő nagy, csendes erdeinek az élete.

Odakinn elállt az eső. A nap nyugodt kévében ömlött be az ablakon. A pap pedig izgatottan kiabált le a szószékről. „Vajon kire haragszik?” - gondolta Jella, és felvetette hosszú szempilláit. Úgy rémlett neki, hogy a tisztelendő úr egyenesen feléjük fordul. A bűnről beszélt, közben háborodottan hadonászott, és mindjobban beletüzelte magát a saját dühébe.

- A sátán a bűnt adta nektek. Isten bölcsessége az erényt! Szabadon választhattok, de azután elkövetkezik a vezeklés órája...

Jella unta az egészet, inkább a cincért nézte a kitaposott kövezeten. A pap gonosz emberekről, bűnös asszonyokról kezdett beszélni:

- Sohasem késő a jó útra térni! - kiáltotta. - Ha közibétek furakodnak, cl kell űznötök őket, mint ahogy az Úr is el fogja taszítani valamennyit a trónja elől, le a pokolba...

A templomban mozgolódás támadt. Jella is felpillantott. Megborzongott a háta attól az ismeretlen, csúnya helytől, ahova az emberek egymást küldték, ha haragudtak. Kinn a hegyekben sohasem gondolt a pokolra, az Isten házában meg egyre arra emlékeztették. Nem akart többé figyelni, de a tisztelendő ökle mintha megint feléjük fenyegetne. Slatka pedig kárörvendő arccal fordult meg a padban.

„Mit néz ez? - gondolta a leány, mialatt nyugtalanul tekintett körül. - Mit néznek a többiek?” És ekkor... ekkor az anyjára pillantott ő is. Összegörnyedve ült mellette. Szegény, agyondolgozott keze remegve igazgatta az imádságoskönyv behajlott, piszkos lapjainak a szélét. Egyszerre öregnek látta az anyját, szánalmasan öregnek, és amit eddig nem tudott, világos lett előtte: hogy szereti őt, olyan nagyon, hogy szinte fájt a szeretettől a melle.

Slatka meg a tisztelendő gazdasszonya összenéztek, és Jella anyja felé hunyorítottak, aki minden pillanattal sápadtabb lett. A homloka már olyan halvány volt, mint a viaszgyertyák az oltáron. Az álla reszketett, és azután egy önkéntelen, görcsös mozdulatban a szeme elé kapta a kezét.

A tisztelendő hangja rekedten süvített végig a templomon.

- A rossz asszonyok megrontják a jámbor népeket, meg-csúfolják a családokat: persze könnyű nekik! Szépen énekelnek, cifrán járnak...

Jella ijedten kapaszkodott az anyja szoknyájába, mint hajdan kisgyerekkorában, ha bántották, és ekkor, mintha eltaszítottak volna benne valamit, hirtelen eszébe jutott egy másik, cifrább szoknya, amelyet régen az anyja viselt, egy borostyánkő füzér, csilingelő üveggyöngyök, nagy, aranykarikás fülbevalók, és idegen férfiak, alak reggel mentek el a házból.

Eszébe jutott sok minden, pedig eddig nem tudta, hogy emlékezik erre. Kiáltani szeretett volna. Mondják meg neki, mi történik itt körülötte? Miért néznek rájuk a népek? Miért fenyeget feléjük a plébános úr? Mondják meg, mert ő nem érti, és mégis reszket.

A férfinép öregebbje zavarodottan fordította félre a fejét. A viharverte, rezes arcok eltűntek a kalapok mögött. A legények kíváncsian bújtak össze. Az asszonyok megelégedetten taszigálódtak, és Jeliának úgy rémlett, mintha valaki a háta mögött az anyja nevét mondta volna: „Giacinta.” Elszorult a torka: „Hát róla beszélnének? Hát...” - nem bírta tovább-gondolni. Zavaros képek kavarogtak körülötte. Az emberek, a szószék, minden ingott, himbálódzott. A gyertyák lángja táncolni kezdett az oltáron. Jellát ijedtség fogta el, és szeme a padsorok előtt emelkedő kopott Krisztusra tapadt, aki rozsdás feszületén szomorú irgalommal tárta ki megsebzett két karját. És mialatt a rémült leány azt a Megváltót nézte, aki mindenkit szeretett, mellében égő gyűlöletet érzett mindenki ellen.

A szentbeszédnek vége volt. A pap az oltár előtt állt. Vontatott szláv hangok töltötték be a templomot. A tisztelendő úr sietve mondta a misét. Az Ur hirtelen született és hirtelen halt meg az oltáron.

Valaki csoszogva ment végig a templomon. A hátulsók kifelé indultak, aztán megmozdultak az első padokban is. Az opánkák aprózott dobogása elvegyült a csizmák kopogásával, a mezítelen lábak csattogó léptével. Az átmelegedett levegőben megint felkavarodott az avas pomádé és a bagaria szaga.

Jellát és az anyját is tolta kifelé a lassan haladó nép. Az asszony lehajtott fejjel ment, az arca fehér volt, a szája széle merev. A leány üres szemmel nézte az ajtónyílás világos kockája felé tolongó görnyedt hátakat, és nem látott semmit,