Hunčík Péter

Határeset

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Hunčík Péter, 2008, 2024
ISBN 978 615 560 335 8

Az a csillag, amely az utat mutatja,
az a te csillagod.

(Júdás evangéliuma)

Pipityu

Azt a fűzfán fütyülő rézangyalát ennek a repedtsarkú rohadt bagázsnak meg az egész szemét világnak, süvöltött végig a téren Sóbujtó hangja. A mennydörgésre a város minden kutyája behúzta a farkát, és a földre kuporodott.

Sóbujtó egy kupacba söpörte a szemetet, és belapátolta a maradék megbarnult levéllel együtt a talicskájába. Aztán nekidőlt az iskola kerítésének. Köpött egyet, majd kézfejével megtörölte hatalmas sárga bajuszát. Köténye zsebéből előkotorta pipáját.

Amikor hatalmas tenyerét behajlította, hogy a szél el ne fújja a gyufaszál lángját, a fellobbanó fényben bajusza aranysárgája hirtelen szerteömlött az arcán, és a mély árkokkal teleszabdalt arc úgy világított, mint a sárga lámpások azokon a hajókon, melyek régi éjszakákon a híd alatt ringatóztak. Bozontos szemöldöke fenyegetően összerándult, és sárga szemével úgy nézett át a lángon, mintha valahova a nagyon messzi múltba nézne vissza. Mintha nézett volna valakit, aki ismerte őt abból az időből, amikor Sóbujtó még más ember volt. Ilyenkor a verebek is összehúzták magukat.

Öreganyám mindenre emlékszik, ami a városban történt. Óvodába jártam, mikor azt mesélte, hogy Sóbujtó azelőtt pontosan olyan ember volt, mint mi vagyunk. Volt felesége és két fia. Az egyikből repülőtiszt lett a hadseregben, és negyvenhárom tavaszán nem tért vissza egy bevetésből. A másik fia is a Ludovikán végzett, ő még a háború kitörése előtt tűnt el. Állítólag valamilyen titkos küldetésben járt Törökországban, azóta senki sem hallott felőle.

Sóbujtó közvetlenül a háború kitörése után tűnt fel a városban. Egy szürke Mercedes automobillal jött, és senki nem tudja, kivel beszélt, hol járt a harcok idején. A szürke Mercedese mindig késő éjjel gördült át a hídon, és kora hajnalban már indult is vissza Pest felé. De volt, amikor ellenkező irányba, vagyis észak felé. Aztán hónapokig nem látta őt senki. Apám szerint ő volt a kormányzó személyes megbízottja, de öreganyám azt mondja, hogy egyenesen a Sátán nagykövete volt. Amikor Belzebub megmutatta neki azt a sok gonoszságot, ami még vár ránk, Sóbujtó bajsza meg a szeme fehérje azonnal megsárgult.

Mikor aztán, jócskán a háború után, végleg visszatért, feleségének már csak a sírját találta. A fiairól semmi hír, a házába idegenek költöztek. Sóbujtó azóta a híd mellett lakik egy deszkabódéban, amit saját maga tákolt össze. Öreganyám szerint, amikor visszajött, egy szakadt hátizsákban volt minden vagyona. Állítólag pisztolya is van, meg iránytűje és kukkerja. Amikor reggel elmegy otthonról, egy rozsdás lakattal zárja be a bódéját. Bár én úgy gondolom, hogy fölöslegesen, mert a halál se merne egyedül belépni oda, arra a félelmetes helyre. A városban nincs ember, aki szóba merne állni vele. Csak a bolond Kuroskányival szokott beszélgetni, és néha Imre bácsi kínálja meg őt egy szivarral. De legtöbbször csak söpör, pipázik és néz a semmi felé.

Én szokott helyemen, a tér iskola felőli sarkán álló fa sűrű lombjai közé épített fészkemben ültem, és vártam, mikor jönnek a többiek. Szerettem ebben a szűk kalibában, ahonnan mindent láttam és hallottam, ami a téren történik, és ahol mindig biztonságban éreztem magam.

A saroknál most feltűnt Bandi. Fekete juhászkutyája mögötte ballagott. Bandi szorosan a fal mellett lépkedett. A meccseken sem távolodott sohasem két méternél messzebbre az oldalvonaltól. Csak a fehér mészcsík mellett érezte biztonságban magát. A nézők sokszor üvöltöttek neki, hogy Bandi, egyedül vagy, törj kapura, de ő ilyenkor is lefutott a szögletzászlóig, s ott cselezgetve várta meg, amíg a többiek megérkeznek a tizenhatoson belülre.

Amikor Didi feltalálta azt a hulló faleveles trükköt, Bandi négy alkalommal lógott be a moziba, hogy a híradóban kifigyelje a csokoládébarna brazil csatár minden mozdulatát. Aztán az edzések után is kint maradt a pályán, amíg csak be nem sötétedett, és gyakorolta a hulló falevelet.

Az a marha olyan kifordított csülökkel nyúl a labda alá, hogy azt lehetetlen utánozni, panaszkodta Istvánnak pár hét múlva. A labda ettől akkora falsot kap, hogy öt méter magasan megáll a levegőben. Aztán, mint a vércse, bezúg a felső léc alá. Hiába mesélte a Kubala, hogy a Planyicska minden lövést kivédett. A hulló falevelet még két Planyicska sem fogná meg.

A Léva elleni rangadón aztán végre bemutatta az új szerzeményét, a Bandifrászt. Amikor a tizenhatos magasságához ért, intett Palinak, hogy jön a beadás, aztán bal külsővel megrúgta a labdát a tizenegyes pont és az öt és feles közé. Ilyenkor minden vérbeli kapus elüvölti magát, hogy jövök, és a védők szétrebbennek. Így tett Janik is, a lévaiak kapusa. De amikor Bandi labdája a tizenegyes pont környékére ért, hirtelen pörögni kezdett, és egy éles fordulatot véve bevágódott a bal felső sarokba. Janik négykézlábra ereszkedett, úgy bámult a hálóban táncoló labdára. Aztán odaballagott Bandihoz, és jól hátba vágta őt. Marha szerencséd van, cigány, vigyorgott.

A lévaiak még az első félidőben kiegyenlítettek, aztán a nyolcvanadik percben Tomi rúgott egy védhetetlen öngólt Suteknek, úgyhogy a nézők lassan elindultak hazafelé. De Bandi ekkor újra elfutott a balszélen, és megint középre vágta a labdát. Pali most már fel sem ugrott fejelni, mert látta, hogy milyen veszettül pörög a labda. Csak az a nagydarab Janik nem vett észre semmit. Megint rábömbölt a védőire, hogy jövök!, és előrevetette magát. Bandi labdája ekkor biccentett egyet a bamba kapusnak, és egy éles fordulatot véve újra bevágódott a bal felső sarokba.

Mikor Fagacsnál arról faggatták őt a szurkolók, hogy hogyan csinálja, csak megrántotta a vállát, és azt felelte, ő tényleg nem tudja, de az a fontos, hogy a lábfeje pontosan emlékszik arra, hogyan kell elrúgni a labdát. Én csak egy cigánygyerek vagyok, és soha nem olvastam könyveket. Nem a fejemet használom a gondolkodásra, nekem a lábam emlékszik minden cselre meg az összes rúgásra is.

Bandi az ificsapat sztárja volt, mindenki szerette őt a városban, pedig tényleg cigány volt. Bagyura, a szertáros akkor csak két focistának adott frottír törülközőt a zuhanyozás után: Palinak meg Istvánnak. Azért, mert ők úriemberek. A ti rücskös valagatoknak jó lesz a zsákvászon is, röhögött. De amikor Bandi berúgta a második hulló falevelet is, Bagyura kivette a szekrényből a saját törülközőjét, és azt mondta neki, hogy te vagy a harmadik úriember a csapatban. Nyugodtan töröld bele a valagadat is.

Ez után a meccs után az emberek azon vitatkoztak Fagacsnál, hogy kiből lesz a legnagyobb focista, Pipikéből, Paliból vagy Bandiból.

Istvánt mindenki csak Pipikének hívta, Baba néni ugyanis minden meccs előtt egy frissen vasalt, fehér zsebkendőt tett a nadrágja zsebébe, hogy ha megizzad, ne az alkarjával törölje az arcát, mint a többiek. Ebből a pipiskedésből alakult ki az új neve, a Pipike.

Pipike még az orrát is a zsebkendőbe fújta ki, nem úgy, mint mi, akik hüvelykujjunkkal elszorítottuk előbb az egyik, majd a másik orrlyukunkat, és minden egyes gól után nagy takonygombócokat spricceltünk a földre. Amikor Pipike lőtt gólt, mindig megtörölte a homlokát a fehér zsebkendővel, aztán integetni kezdett vele Baba néninek a tribünre. Pontosan olyan kecses mozdulattal csinálta, ahogyan Drábik tanító elvtársnő szokott integetni nekünk a május elsejei ünnepségeken.

Csakhogy amikor Drábik tanító elvtársnő integet, akkor pontosan fordított a helyzet, mert ilyenkor ő áll fent a tribünön, és onnan lengeti zsebkendőjét a munkásosztálynak és a tanuló ifjúságnak, akik a főtéren masíroznak.

Drábik tanító elvtársnő csakis azért állhat fel a tribünre minden május elsején, mert az édesapja és Gottwald elvtárs jó barátok voltak a háború előtt is, és a prágai parlamentben együtt tervezgették, hogyan fogják kicsavarni a burzsujok nyakát. A tanító elvtársnő apukája sokszor ült börtönben is, mert tüntetéseket szervezett a magyar munkásoknak Kosúton meg Vágtornócon. Ilyenkor mindig kivonult a csendőrség is, belelőtt a tömegbe, és sok mártír elvtárs maradt az utcákon. De a halott munkásokat a csendőrök már nem tudták megbüntetni, ezért minden tüntetés után Drábik tanító elvtársnő apukáját tartóztatták le. Olyan sokszor volt börtönben mások miatt, hogy még a frontra sem vihették őt ki harcolni. Feri bácsi szerint a tanító néni apukájának marha szerencséje volt, mert a csendőrök puskagolyói mindig más munkásokat találtak el. Abban viszont pechje volt, hogy emiatt őbelőle sohasem lehetett igazi mártír, és amikor a háború után elkezdték kitelepíteni az országból az áruló magyarokat, Gottwald elvtársnak és Husák elvtársnak nagy fejtörést okozott, hogy mi legyen a tanító elvtársnő papájával, aki hiába volt becsületes kommunista, mivel minden tüntetést túlélt, nem volt bizonyíték a hősiességére. Beneš elnök dekrétumai meg nem intézkedtek az ilyen komplikált esetekről. Ezért a cseh és szlovák elvtársak azt mondták Drábik elvtársnak, hogy pár évre legyen ő is ugyanolyan szlovák, mint a többi kommunista, és akkor nem kell őt kitelepíteni az országból, sőt még a házát is megtarthatja. És Drábik elvtárs beírta a kérdőívbe, hogy ő most már szlovák, és a pártaktíván letolta azokat a magyar kommunistákat, akik úgy akartak kommunisták lenni, hogy közben megmaradnak magyarnak is.

Ne búsulj, Lajoskám, az igazi kommunistának úgysincs hazája, kiáltotta Drábik elvtárs Koltai elvtársnak, amikor meglódult vele a vonat Magyarország felé. Aztán köpött egyet, és azt mondta a szlovák elvtársainak, hogy nagyon csalódott Koltai elvtársban, aki valószínűleg sohasem volt igazi elvtárs. Pedig Koltai elvtársat a kosúti tüntetés során mellkason lőtték a csendőrök, és csak az mentette meg az életét, hogy nagy bagós volt, és a cigarettatárcáját mindig a szíve fölött hordta.

Amióta a munkásosztálynak végre sikerül kicsavarnia a burzsujok nyakát, a tanító elvtársnő apukájából nagykövet lett Budapesten, hogy a magyar elvtársak is lássák, nálunk már győzött a proletár internacionalizmus, és Csehszlovákiában egy magyar elvtársból is lehet nagykövet. De a magyar elvtársak mégsem tudták, hogy tulajdonképpen ki is a Csehszlovák Köztársaság nagykövete Budapesten, mert amikor Drábik elvtársat kinevezték nagykövetté, úgy írta alá a nevét, hogy Dr. Ábik. Ebből diplomáciai bonyodalom keletkezett, ezért a prágai elvtársak gyorsan hazahívták őt a nyári szünidőre, és amikor szeptemberben visszautazott Budapestre, már hivatalos papírja volt arról, hogy elvégezte a Károly Egyetem jogi fakultását, és most már tényleg úgy hívják őt, hogy Dr. Drábik. És ha akarja, úgy is aláírhatja magát, hogy dr. Dr. Ábik. Emiatt integethetett a tanító elvtársnő is a tribünről, mert így mindenki láthatta, hogy a csehszlovák kommunista párt még a magyar elvtársnőket is megbecsüli, ha ők is megbecsülik a mi szocialista hazánkat.

Mikor Pipike haldokolt, én akkor is csak a kezét figyeltem, amelyikkel olyan szépen tudott integetni Baba néninek. Olyan átlátszó volt, mint azoknak az afrikai békáknak az uszonya, amelyeken minden egyes eret látni lehet. És pontosan olyan összevissza mozgott mind a két keze a lepedőn, mint a békák lába, amikor biológiaórán felboncoltuk őket. A szeme végig nyitva volt, de nem látott vele, és Hajduk doktor azt mondta, hogy ez a coma vigile.

A coma vigile olyan állapot, amikor a beteg ébren is van, meg nem is. Az idült alkoholisták szokták így végezni, mondta Hajduk doktor, és én azt gondoltam, igazságtalanság, hogy úgy kell meghalnia, hogy a szemét sem zárhatja le közben, mert Pipike ezt nem érdemli meg a Jóistentől. Mert ő az életben senkinek nem ártott, csak itta a sörét meg a pálinkáját, és közben egyedül végigénekelte a Bánk bánból Bánk és Tiborc kettősét, utána meg még Petúr bán Bordalát is. Amikor a Hazám, hazámat énekelte, mindig hátrahajtotta a fejét, s ettől olyan éles lett a hangja, mint egy kakasnak. Aztán amikor Tiborc panaszait sorolta, mélyen előrehajolt, mint akinek tényleg valamilyen nagy súly nyomja a hátát, és olyan mély hangok törtek ki belőle, hogy még a tibeti lámák is megirigyelhették volna.

De amikor már coma vigilében volt, csak feküdt az ágyon, és nem látott engem, pedig a szeme pontosan rám nézett. A nővérke lenyírta a körmét meg a haját, és kivette a műfogsorát is. Ettől az egész feje összezsugorodott. Kezei a lepedőt markolászták, a lábszára püffedt volt, és a térdéig tele volt csorgó fekélyekkel. Az egész ember alig volt negyvenöt kiló. Figyeltem a vállát meg a felkarját, de nem láttam a sportizmait, pedig azokra nagyon büszke volt, és mindenkinek elmondta, hogy ő azért nem dolgozhat, mert sportizmai vannak, és tönkremennének a csákányozásban.

Olyan arányos teste volt, hogy Luzsicza Lajos bácsi Pesten elvitte őt a műtermébe, ahol a tanítványaival együtt épp az anatómiai atlaszon dolgoztak, és Pipike lett a vázizmok fejezetének a modellje. De csak a törzs izmait tudták róla leskiccelni, mert amikor megkapta az első havi bérét, vett magának egy kockás zakót, aztán taxiba ült, és elutazott Rimaszombatba Bözsikéhez, akiből rögtön az eljegyzésük után Jehova tanúja lett. Pipike azt gondolta, hogy mindez az ő iszákossága miatt történt. Amikor pénzhez jutott, mindig elment Bözsike után. Vitt neki egy csokor vörös rózsát, és órákon át álldogált fél lábon az ajtaja előtt, hogy Bözsike elhiggye neki, hogy józan. De Bözsike akkor már egy másik világban élt, és arra kérte Pipiket, hogy térjen meg ő is. Végül mindig az akasztóhegyi köpködőben kötött ki, utolsó százasát belehúzta Lajoska vonójába, záróra után pedig elballagtak Bözsike ablaka alá. Pipike nagy átéléssel elénekelte a Nem akar az ökörcsorda legelni című dalt, aztán stoppal visszament Pestre.

Abban az időben már nem járt tréningekre sem. Az egész felkészülése abból állt, hogy szombat reggeltől nem ivott pálinkát, hogy vasárnap jobb legyen az erőnléte.

Szombat délután Bandival beültek a Fagacs kocsma egyik szegletébe, és megbeszélték a másnapi taktikát. Ilyenkor senki sem zavarta őket, Zseladnyik meg a többi törzsszurkoló Fagacs úrral küldte át nekik a fröccsöt. Ők meg pontosan megbeszélték, hogy másnap melyikük fog gólt rúgni, s hogy mi lesz a meccs eredménye.

Fagacsnál már péntek estétől lehetett fogadni a vasárnapi meccsre. Bandi egy rajzlapra felírta a fogadók nevét és a téteket. A kocsmában nemcsak a végeredményre lehetett fogadni, hanem a góllövőkre is. A téteket mindig borovicskában kellett megtenni, azt aztán poharastul beleengedték a sörbe, és azt mondták, hogy jelószabmarín. Almási tanár elvtárs részecskegyorsítónak nevezte a keveréket. Ő mindig utolsónak tette meg a tétjét, mert fejben ki tudta számítani, hogy milyen eredményre érdemes tippelni. De annak a meccsnek az eredményét ő sem tudta megjósolni, amelyiken Pipike öt fejesgólt szerzett zsinórban.

A meccs után Fagacsnál minden vendég levette a sapkáját, csak Pipike ült kalapban az asztalnál. Ő lett a Fejes. Az ötödik gólt úgy fejelte, mint a híres Cseh Matyi. Kicselezte a kapust is, aztán a gólvonalon megállította a labdát, hasra feküdt, és homlokával átpöccintette a gólvonalon. Aztán hétfő hajnalig kizárólag tengeralattjárón utazgatott Bandival.

Zseladnyik meg azt magyarázta Pecengnek, hogy Pipikénél jobb center még nem játszott a csapatban. Peceng a sörét bámulta. Pipike előtt ő volt a középcsatár, a járási újság azt írta róla, hogy igazi őstehetség, mert futás közben pontosan úgy tartotta a bal könyökét, mint Albert Flóri. Talán a Kubala Laci, mormolta Zseladnyik, és két ujjával előhalászta a söröskancsó mélyéről a borovicskás poharat. Peceng tovább bólogatott, mert Kubalát az öreg Zseladnyikon kívül senki sem látta focizni. Esetleg még Blücher bácsi, aki minden focistát ismert a harmincas évekből, de ő sohasem járt Fagacshoz sörözni. Zseladnyik minden új vendégnek elmesélte, hogyan lett Kubala idejében világbajnok az IFC, és az emberek irigyelték Zseladnyikot meg Blücher bácsit, akik látták a világbajnok csapatot.

Feri bácsi egy nagy albumba ragasztotta azokat a régi újságcikkeket, melyek az IFC diadaláról tudósítottak.

Időrendi sorrendben a következő történt 1938-ban:

1. Az uruk megnyerték a focivébét Párizsban.

2. A világbajnokság után a Fradi barátságos mérkőzésen 2:1-re megverte Uruguayt.

3. A Nemzeti Bajnokság első meccsén a Fradi 3:2-re kikapott a Szürke Taxitól.

4. A Honti kupán az IFC 4:1-re elnáspángolta a Szürke Taxi csapatát.

Kubala két gólt lőtt ezen a meccsen, és a pesti védőket az őrületbe kergette a cseleivel. Az összes pesti napilap megírta a szenzációs eredményt, a Nemzeti Sport címoldalán hozta a hírt, hogy az IFC világbajnok.

Aztán Kubala elment Spanyolországba, de ott is azt nyilatkozta, hogy legjobban az IFC-ben érezte magát, a két Daucsikkal meg Blücher Ernővel. A Daucsik testvérek mindig sötétedésig gyakoroltak a pályán, és csak akkor mentek haza, amikor az apjuk azt kiabálta, hogy azonnal hazagyünni, mert a mama mírgiben van.

Blücher bácsi az egyik edzésen elkérte Kalpovszky képviselő úr sétapálcáját, felakasztotta a felső lécre, és a tizenhatosról egy lövéssel eltörte a botot. A képviselő úr azt mondta, hogy ilyet még a Slávia edzésein sem látott. Mert Kalpovszky úr Prágában volt parlamenti képviselő, személyesen ismerte Pucót meg Bicant. Állítólag még Planyicskával is beszélt, hogy lejöhetne védeni az IFC-be, ha Prágában befejezi a focit. És Zseladnyik megesküdött arra, hogy Pipike meg Bandi még abba a nagy IFC-be is befértek volna.

Bandi csak tizenhat éves volt, de már felnőttnek számított, mert a cigány gyerekek hamarabb beérnek, mint mi. Otthon tizenkét éves kora óta cigarettázhatott, és amikor tizennégy éves lett, már fent volt a Kálvárián Kratula Pössével. Az ificsapatban mindenki irigyelte Bandit a bátorságáért, mert közülünk senki sem mert felmenni Kratula Pössével a Kálváriára. Lacušan Vojto bácsi, az edzőnk, mindenkit megfenyegetett, hogy ne is próbáljunk Pösséhez közelíteni, mert mindenféle betegséget terjeszt a férfiak között, és aki elkapja tőle, az kimarad a csapatból. Azt persze mindenki tudta a városban, hogy pont fordítva vannak a dolgok, és épp Kratula Pösse betegedett meg a férfiak miatt, úgyhogy a végén még kórházba is kellett őt vinni, mert Dikszai Jozso egyszer a Kálvárián egy sörösüveget nyomott a lába közé, amit csak a nőgyógyász tudott kivenni onnan.

Szóval, Bandi még a betegségektől sem félt, és mindig a farkaskutyájával járkált a városban. Amikor mi az iskolában voltunk, ő kiment a rétre, és tanította Cézárt. A cigányok nagyon félnek a kutyáktól, Bandi azt akarta, hogy ezentúl egy cigány kutyájától féljenek a magyarok. Azt állította, hogy Cézár a farkasokkal is elbánna. Ha Cézár ott volt mellette, még a homoki cigányoktól sem félt, pedig azoknál mindig volt borotva, és utálták Bandit meg a többi városi cigányt, mert a városiak már nem beszéltek cigányul, ráadásul a parasztokhoz dörgölőztek. A homoki cigányok parasztoknak hívták a magyarokat, mert szerintük aki dolgozik, az mind paraszt.

Apám szerint a homokiak a valódi oláh cigányok, mert nekik még királyuk is van, és olyan sötét a bőrük, mint az indiaiaknak. Amikor meglátták Bandit, kórusban kiabálták neki, hogy Dögös, ami persze butaság, mert apám szerint épp az oláh cigányok azok, akik még a dögöt is megeszik.

Szóval, Bandi hiába nagyzolt nekünk, szerintem igenis félt tőlük, ezért volt mindig mellette Cézár. És a Grivnyák gyerekektől meg Opretka Imitől is be volt tojva, mert azok meg már régen megmondták neki, hogy egyszer úgyis kipicsázzák őt, az olyan koszos ingyenélők ugyanis, mint Bandi, csak a verésből értenek. A cigánynak pofonból is kettő kell, mondogatta Opretka Imi, amikor valaki kiejtette előtte Bandi nevét.

Pedig Bandi apja nem volt ingyenélő, ő fonta a legjobb kosarakat a városban, apám is mindig tőle vett seprűt meg ilyesmit. Az öreg Opretka is Bandi apjától vette a lábtörlőket, beterítette velük az egész hentesüzletet. A Grivnyák gyerekek meg csak azóta készülnek őt megverni, amióta Bandiék bent laknak a főtéren.

Mert amikor volt az a nagy árvíz, a Bandiék háza is összedőlt, és akkor a polgármester kiutalt nekik egy szükséglakást az Adler-udvarban. Mire Grivnyák Lajos azt mondta, hogy ezek a kurva cigányok még az árvízzel is jól jártak, mert most már nagyobb lakásuk lett, mint neki, pedig Grivnyák Lajos apja már húsz éve a Strojstavban dolgozik, mégsem tudnak nagyobb lakásba költözni. A cigányok meg az árvíz miatt mindannyian beköltözhettek a város közepébe, mégpedig ingyen. Lajos nagyon dühös volt emiatt, hisz az ő házuk is igen öreg volt már, de a Pincesoron épült, a Kálvária tövében, így őket sohasem kellett kimenteni árvíz idején. Ezért kiabálta azt, hogy most a főtér úgy néz ki, mint egy cigányputri, ahol csóré kölykök szaladgálnak és kéregetnek.

Amikor Bandi megpillantotta Sóbujtót, megállt egy pillanatra, aztán átsettenkedett a tér másik oldalára. Cézár meg behúzta a farkát, és messze elkerülve az öreget átvágtatott a téren.

Sóbujtó nem vette észre őket. Már nagyon öreg volt, és nemigen érdekelte, mi történik körülötte. Egyszer hallottam, hogy Imre bácsi azt mondta neki, nézzen néha előre is, ne csak a múlton gyötrődjön. De ha beült Fagacshoz, hogy megigya a fröccsét, akkor se szólt senkihez, csak szívta a pipáját, és nézett befelé azokkal a tigrissárga szemeivel.

Sokszor söprés közben is megállt, és nagyokat káromkodva vitatkozni kezdett önmagával. Ilyenkor elvörösödött a képe, minden arcizma rángani kezdett, a nagy sárga bajsza meg úgy hullámzott a szája körül, mint a polip csápjai. Mikor ezt a sok vörös meg sárga színt láttam az arcán, arra gondoltam, hogy Sóbujtó képe pontosan olyan, mint a májusi szélben lengő kínai zászló, amelyiken az a sok sárga csillag hullámzik. A május elsejei felvonulásokon mindig meg akartam számolni, hogy hány csillag van a tribün fölött lengő kínai zászlón, de a tanító elvtárs ilyenkor rám kiáltott, hogy Henrik, ne bámuld olyan bambán a tribünt, mert az elvtársak még megijednek a ragyás képedtől. Erre minden fiú röhögni kezdett a sorban, az elvtársak meg vidáman visszaintettek nekünk a tribünről, és a polgármester a hangosbeszélőn úgy mutatott be bennünket, hogy íme, városunk jókedvű ifjúsága köszönti a kommunista pártot.

De Sóbujtón senki sem mert hangosan nevetni. Az emberek messziről elkerülték őt, Mikulás napján meg azzal ijesztgették a gyerekeket, hogy ha rossz leszel, jön Sóbujtó, és elvisz a nagy zsákjában.

Kuroskányi se nevetett rajta, de nem is félt tőle. A fahídon találkoztak a Mélyárok fölött. Kuroskányi megemelte kopott kucsmáját, és egy kicsit meghajolt Sóbujtó előtt.

Kuroskányi mindig csak szombaton borotválkozott, és a hét közepére az arca már teljesen fekete volt a dús borostától, de a tekintete mégis olyan tiszta maradt, mint Assisi Szent Ferenc arca az oltár melletti olajfestményen. Kuroskányi bolond volt, és egész nyáron át csemegekukoricát árult a Mély árok fölötti fahídon. Bokáig érő fekete télikabátot viselt, melyet a derekánál egy spárga fogott össze. A kabát alatt még ing sem volt rajta, látni lehetett, hogy nemcsak a mellét, hanem a nyakát is hosszú, fekete szőr borítja. Vastag talpú bakancsának nem volt fűzője, a két szárát ragasztószalaggal fogta össze. Zokni télen sem volt rajta, a durva posztóból készült zöld katonanadrágja a bokája fölött végződött.

Egész nap szótlanul állt a Mélyárok rozoga fahídján, de ha valaki elment mellette, rögtön mosolyogni kezdett, és mindenkit úgy köszöntött, hogy Isten áldja. Nem ő árulta a legolcsóbban a csemegekukoricát, mert Kuroskányinál egy cső nyolcvan fillérbe került, és a Zelovocban már ötven fillérért is lehetett kapni, de a városban mindenki tudta, hogy az ő kukoricája a legpuhább és a legzamatosabb az egész vidéken.

Amikor megkérdezték tőle, miért épp a hídon árulja a kukoricát, csak mosolygott. Az emberfia ott teszi a dolgát, ahová a Jóisten parancsolja, mondta, de közben úgy ragyogott az arca, hogy a Mélyárok legsötétebb zugába is be lehetett látni.

Ha a gyerekek elcsórtak tőle pár cső kukoricát, a zsebébe nyúlt, s a legkisebbnek adott egy koronát. Amikor hetvenötben a csendőrök elvitték őt a bolondokházába, mert nem hagyta lebontani a hidat, akkor is mosolygott, és azt mondta az őrmesternek, aki hátrabilincselte a kezét, hogy Isten áldja. S amikor a másik helyiségből előjött a testvére, azt mondta neki, hogy hozzon ki a biztos úrnak pár cső kukoricát, hadd örüljenek otthon a gyerekek. De a csendőrök azt hitték, valami gránátot hoz ki a spájzból, ezért leteperték a földre, és megbotozták a fájós hátát. Amikor Kuroskányi ráfeküdt a testvérére, hogy felfogja az ütéseket, az egyik csendőr ráuszította a farkaskutyáját, és az letépte róla a télikabátot. Aztán mindkettőjüket kirángatták a házból, pedig a másik Kuroskányi akkor nem is volt szolgálatban.

Az emberek meg körbeállták őket, és nevetgéltek. Mert amikor a buldózer belevágta állkapcsait a fahíd korhadt gerendáiba, a Nappali Kuroskányi behunyta a szemét, és ráborult a bátyja vállára. De az őrmester rárivallt, hogy ne bömböljön. És mind a kettőjüknek ott kellett maradniuk egészen addig, amíg a híd teljesen össze nem omlott.

Nincs több szolgálat, megértették? Vége a dilihoppnak!, kiabálta az őrmester, és intett a mentőautó sofőrjének, hogy most már viheti mind a kettőt Lekérre, a bolondokházába.

Este Fagacsnál mindenki a fahídról beszélt, meg a két szerencsétlen ördögről, ahogyan Kuroskányiékat nevezték a városban. Sóbujtó szótlanul hallgatta őket. Aztán átballagott a főúton, és megállt a csendőrlaktanya drótkerítésénél. A farkaskutya habzó pofával nekirontott a kerítésnek, de Sóbujtó nem mozdult. Csak nézte mereven az őrjöngő dögöt. A kutya meg hirtelen megmerevedett és összehugyozta magát. Többé a csendőrök nem vihették magukkal járőrözni, mert ahogy kiléptek vele csendőrlaktanya udvaráról, azonnal összehugyozta magát.

Egyszer a Grivnyák gyerekek a hídon körbevették őt a farkaskutyáikkal. Az a négy hatalmas dög közvetlen közelről csattogtatta rá a fogait, de ő csak állt mozdulatlanul és mosolygott. Ekkor az egyik kutya hirtelen leült, oldalra biccentett fejjel bámulta őt, és már nem vicsorgott. Erre a másik három is abbahagyta az ugatást, és a Grivnyák gyerekek hiába püfölték a hátukat a szöges botokkal, a kutyák csak ültek mozdulatlanul, és félrehajtott fejjel bámulták Kuroskányit.

Amikor bealkonyodott, a fahíd melletti omladozó házból kilépett a testvére, az Éjszakai Kuroskányi. Pontosan úgy nézett ki, mint a Nappali Kuroskányi. Ugyanolyan nagykabátot viselt, mint ő, rajta sem volt ing, és a kabátja a derekánál ugyanúgy spárgával volt összekötve, mint Kuroskányinak. Rajta is vastag talpú bakancs volt, a nadrágja neki is a bokája felett végződött, akárcsak a testvérének. Talán az arca volt még sötétebb, és ez az Éjszakai Kuroskányi soha nem mosolygott és senkinek sem mondta, hogy áldja meg az Isten.

A Nappali Kuroskányi ekkor megsimogatta a testvére arcát és beballagott a házba. A szeme olyan tiszta volt, mint a Királykút vize. És amikor eltűnt az orgonabokroknál, a nap is rögtön lebukott a Kopasz-hegy mögött. A másik Kuroskányi meg csak állt mozdulatlanul a híd közepén egész éjjel. De az ő tekintetében még nagyítóval sem lehetett semmiféle fényt látni. Amikor anyámmal kettesben jöttünk haza késő este a Pincéktől, inkább megkerültük a fél várost, csak ne kelljen mellette elmennünk a hídon.

Amikor Kuroskányi meglátta Sóbujtót, az arca rögtön komolyra változott. Ha Sóbujtóval beszélgetett, sohasem mosolygott. Csak figyelte mereven a sárga bajuszát, és aprókat bólogatott neki. Egyszer elbújtunk Ferivel a híd alatt, hogy kihallgassuk, miről diskurálnak olyan mogorva képpel. De semmi komolyat nem mondtak egymásnak, csak úgy beszélgettek a semmiről.

– Hogy van ma, Kuroskányi?

– Őrségben, mint rendesen, ezredes úr. A hidat nem adjuk fel.

– Helyes – mondta Sóbujtó, és megveregette a vállát. Búcsúzásként még azt mondta neki, hogy ma már biztosan megjön a váltás.

Kuroskányi egy cső kukoricát adott neki. Sóbujtó aztán a halántékához emelte a kezét, és pontosan úgy szalutált, ahogyan a katonák szoktak. Pedig csak az a koszos kötény volt rajta, amiben az utcát söpörte. Kuroskányi arca nagyon komoly volt, csak a tekintete lett még fényesebb, mint azelőtt.

– Ezt soha nem felejtjük el, ezredes úr – mondta, és a kopott kucsmájához emelte a kezét. Az a bolond Kuroskányi úgy szalutált vissza Sóbujtónak, ahogyan az amerikaiak szoktak a filmekben.

Minden vasárnap délig üresen maradt a híd, mert Nappali Kuroskányi ilyenkor templomban volt, az Éjszakai Kuroskányi meg nappal sohasem mozdult ki a házból. Ő napközben mindig a pincében dolgozott, és az átjárót kereste. Az idősebbek közül többen tudtak erről az átjáróról, de hiába faggattam az öregszüleimet, egyikük sem mondott róla semmi pontosat.

Öregapám valami olyat dünnyögött az orra alatt, hogy biztosan megvan még, mert a Vitézek mind oda menekültek. A másik öregapám meg azt mondta, hogy egyszer, nagyon régen tulajdon két szemével látta a Nappali Kuroskányit kijönni a föld alól. Ő akkor úgy megijedt tőle, hogy a Kálváriától egészen hazáig futott. És amikor másnap visszamerészkedett, hogy jobban szemügyre vegye azt a nyílást, egy hatalmas fehér márványtömböt talált a Kálvária tetején. Sem üreg, sem átjáró, csak az a behemót nagy márványdarab.

De a legfurcsább történetet mégiscsak apám mesélte erről az átjáróról. Azt mondta, hogy a háború után, amikor megjelentek azok a hivatalos személyek Pozsonyból, hogy kitelepítsék a mieinket, a két Kuroskányi több mint húsz embert bújtatott el abban az alagútban. És azok az emberek éveken át odalent a mélyben éltek. Apám erősen figyelte a márványtömböt, de ezután már soha senki nem mozdította el a helyéről. Azok az emberek viszont később valahogy mégiscsak előbújtak a föld alól. Egészségesek voltak, nem látszott rajtuk, hogy koplaltak volna odalent.

Ezt én azóta sem értem.

Az emberek sokat nevetgéltek Kuroskányi szokásain. Minden negyedórában végigsétált a hídon. Huszonöt lépés a Kálvária irányában, aztán hátra arc, és huszonöt lépés visszafelé. A kezéből gyakran kukkert formált, úgy figyelte a Kálváriát. Aztán hirtelen délnek fordította a fejét, és a kukkeren keresztül a Börzsöny sötétlő erdőit vizslatta.

– Ne csavargasd a nyakad, Bandi, még elveszted a fejed ebben a nagy kapkodásban – mondta egyszer a polgármester.

– Meglehet, kérem alássan – felelte, és meghajolt a polgármester előtt. – Én mindig csak arra kérem a Jóistent, hogy az arcomat ne veszítsem el soha.

És az emberek ezután nagyobb tisztelettel néztek rá. Még apám is azt mondta, már kezdi érteni, miért mondogatja Kuroskányi a hídon átmenő emberekre, hogy ennek már nincs, annak még van.

Imre bácsi háza szintén a Mélyárok mellett volt, így ő mindennap átment a fahídon, amikor a városban volt dolga. Reggel odanyomott Kuroskányi kezébe öt koronát meg egy vászonszatyrot, és amikor déltájban jött hazafelé, Kuroskányi átadta neki a szatyrot hét cső kukoricával. Imre bácsi figyelmezette őt, hogy öt koronáért hat cső kukorica jár, de Kuroskányi azt válaszolta, hogy a hetedik cső Incének jár a bátorságáért.

Ince születése óta gyengeelméjű volt, de nagyon szorgalmasan tanult, és tizenöt éves korára már le tudta írni a nevét. Amikor Tomi elkezdett angolra járni Imre bácsihoz, Ince mindig odaült melléje, és komoly arccal ismételgette az angol kifejezéseket.

Mi csak Vincének hívtuk őt, mert apám szerint olyan név, hogy Ince, nem létezik. A tisztelendő úr aztán elmagyarázta, hogy az Ince azt jelenti, ártatlan, és én azóta csodálom Imre bácsit, hogy ő már a keresztelőnél tudta, hogy ezt a nevet kell adni a fiának, mert Ince egész életében olyan ártatlan lesz, mint egy csecsemő. Incének papírja volt arról, hogy neki mentális retardációja van, és ezért járt neki a rokkantsági nyugdíj is, mert a betegségét úgy hívták, hogy debilitas mentis gravis.

Minden évben egy alkalommal el kellett utaznia Zólyomba, ahol egy bizottság átnézte az orvosi leleteit, és egy pszichiáter megvizsgálta őt, vajon időközben nem gyógyult-e ki a gyengeelméjűségéből. A bizottsági emberek a fejüket csóválták, hogy micsoda ostobaság évente iderángatni ezt a szerencsétlen fiatalembert, és Levánsky úr, az egyik bizottsági tag azt súgta Pajda úrnak, a bizottság elnökének, hogy mi lesz ezzel a félnótással, ha meghalnak a szülei. Ince erre kihúzta magát, és azt mondta Levánsky úrnak, hogy my father is very strong man and I am my father’ s son.

Akkor rögtön ráírták a papírjára, hogy nincs semmi komoly baja, és mehet a cementgyárba segédmunkásnak, merthogy perfekt beszél angolul. Ince a következő héten már be is lépett a cementgyárba, és havi ezerkétszáz koronáért a betonkeveréket öntözte hajnaltól napestig egy vastag gumislauggal. Aztán egy forró nyári napon megsajnálta a szomszédos villanytelep vezetékén tikkadtan ülő fecskéket, kicsit fel akarta frissíteni őket, és az erős vízsugárral elkezdte spriccelni a húszezer voltos vezetéket. A fecskék odasültek a dróthoz, s az egész gyárudvar szikrázni kezdett. A villámok az egyik teherautóról a másikra szökkentek át, sisteregtek a betonkeverő gépek, a fémből készült keverőlapátok meg forogni kezdtek a betonkeverékben. A nők sikoltozva ugráltak ki az igazgatósági épület hátsó ablakán, az igazgató elvtárs villámgyorsan letépte magáról a műszálas ruháját, aztán meztelenül felugrott egy asztalra, és onnét kérlelte Incét, hogy tegye le már végre a slaugot.

Még a csendőrök sem kiabáltak vele, csak álltak az utca másik oldalán, és bámulták a nappali tűzijátékot. És minden rendőr egy-egy fába kapaszkodott, hogy jól le legyen földelve. Ince meg mosolyogva állt az udvar közepén, spriccelte a vízzel a pótkocsis traktorokat meg az igazgatósági épületet egészen addig, amíg ki nem égett a villanytelep központi elosztója, és az egész járásban meg nem szűnt az áramellátás.

Pajda úr visszahívatta őt a bizottság elé, mely egyhangúan kimondta rá, hogy mostantól ötven százalékos rokkant. Azóta Ince havi nyolcszázötven koronáért éjjeliőr a cementgyárban, és nincs olyan tolvaj, aki éjszaka be merne lopakodni a gyárba, ha ő van szolgálatban. Még az igazgató elvtárs is kerüli, és legszívesebben megszabadulna tőle, de nem százalékolhatják le teljesen, mert mindenki tudja róla, hogy beszél angolul.

Kuroskányi már akkor összebarátkozott Incével, amikor az még kisgyerek volt. De amióta Ince éjszakai műszakban dolgozik, Kuroskányi még nagyobb tisztelettel beszél vele, és tiszteleg neki. Kuroskányi ugyanis nagyon fél a sötéttől, mert a Jóisten éjszaka büntette meg őt, még kint a fronton, amikor a halott ember keze rátekeredett a bokájára a lengyel erdőben. És hiába próbálta meg kiszabadítani a lábát, minden irányból karok nyúltak a bokája felé, mert az egész erdő tele volt halott kezekkel és arcokkal. És a sötétben úgy világítottak a halott arcok, ahogyan a szarvasgombák fénylenek hajnalban a Börzsöny lankáin. Bárhova lépett is, mindenütt csak kitekert testű, világító arcú emberek feküdtek fejtől lábig.

Az ezredes úr azt parancsolta neki, számolja össze őket, hogy a háború végén tudják, hány ember halt meg a hazáért. Kuroskányi pontos ember volt, ezért megpróbálta egymás mellé görgetni a halottakat, és úgy fektette őket, mintha vigyázzállásban várnának a feltámadásra, de sehogyan sem tudott a végére érni a dolognak, mert az a sok kéz és láb úgy összefonódott, mint a százados fák gyökerei. Mire leszállt az este, már térdig járt a halottakban, és hangosan számolta őket, nehogy elfelejtse a végösszeget. Ezerhétszáznyolcvankilenc, ezerhétszázkilencven, ezerhétszázkilencvenegy, mondta, amikor annak a lengyel őrnagynak a keze rátekeredett a bokájára, és sehogyan sem tudott továbblépni tőle. Pedig a karbidlámpa fényénél jól látta, hogy még rengeteg halottat kell megszámolnia és vigyázzba fektetnie.

De ekkor a Jóisten azt kiáltotta neki, hogy elég volt, Kuroskányi! A Jóisten hangja úgy harsant bele az éjszaka csöndjébe, ahogyan a hajnali kürtszó hasít bele a katonák álmába. Elég volt, Kuroskányi!, visszhangozták áfák és a hasadékok. Elég, elég, elég, hallotta egyre távolabbról a Jóisten parancsát. Kuroskányi ekkor abbahagyta a halottak leltározását, és odafeküdt a halott lengyel őrnagy mellé. Lehunyta a szemét, fejét a tiszt mellkasára tette. Aztán halkan énekelni kezdett egy dalt, amit még az édesanyjától hallott gyerekkorában. Arról szólt ez az ének, hogy a tiszta lelkű, nyílt szívű emberek még a halálukban sem maradnak egyedül, mert mindenhová elkíséri őket az Isten szeretete.

Ekkor valami suhogást hallott a háta mögött, s amikor megfordult, egy öles termetű, fényes palástot viselő alakot látott. Egyik kezében kard volt, a másikban egy tükörsima pajzsot tartott. Amikor a pajzs megcsillant a hold fényében, Kuroskányi látta, hogy a középpontjában egy drágakövekből kirakott nagy S betű villog. Az S betű alatt egy görbe kardot tartó kar és a Nap volt látható. A szigorú tekintetű alak fején csúcsívben végződő sisak volt, a mellét könnyű páncéling takarta. A szíve fölött ugyanaz a címer volt, mint a pajzson. Csak a páncéling S betűje világított még fényesebben, mint a pajzson látható párja. Mintha csupa gyémántkristályból rakták volna ki.

Kuroskányi rögtön megértette, hogy egy igazi Vitéz jött el érte a lengyel erdőbe. Gyerekkorában édesanyja sokat mesélt neki azokról a Vitézekről, akik már hosszú évszázadok óta a város alatti alagutakban élnek, és ha igazságtalanság ér valakit a városban, ezek a Vitézek megbosszulják. Most már biztosan tudta, hogy a Jóisten egy alagutas Vitézt küldött a segítségére. Mert a Jóisten megsegíti azt, aki kiáll az igazság védelmében.

Kuroskányi ebből megértette, hogy ebben a lengyel erdőben valami égbekiáltó igazságtalanság történt, és az ő feladata lesz, hogy ennek az igazságtalanságnak a hírét szétvigye a világban. Lassan feltápászkodott a lengyel őrnagy mellől, és lefejtette kezét a bokájáról.

Bocsáss meg, testvér, mondta az őrnagynak, nekem most indulnom kell haza. El kell mondanom az embereknek, hogyan találtam rád itt, az erdő mélyén, meg azt is, hogy a tárcádban egy fényképet találtam, amelyiken még együtt nevetsz a feleségeddel és a két lányoddal. Azt is el kell mondanom nekik, hogy amikor az arcodat megtisztítottam a földtől, a bőröd úgy csillogott, ahogyan a szarvasgombák villannak elő hajnalban a Börzsöny avarjából. És a többiekről is szólnom kell, mind az ezerhétszázkilencven-egy tisztről, akiket már megszámoltam, és azokról is, akiket a Jóisten már nem engedett leltárba venni. Mindenkinek elmondom, hogy ezek a kitekert testű lengyel testvérek pontosan olyanok, amilyenek mi leszünk, ha ez a rémség megérinti a testünket a hideg, tapadós karjával. Aztán rácsimpaszkodik a nyakunkra, belénk fojtja a levegőt, és közben majd figyeli az arcunkat azzal a jégszürke mikroszkópszemeivel. És csak bólint, ha elkékülnek az ajkak, bólint, ha már lila lesz a nyelv, és még egy utolsót bólint, ha már a szem is kiugrott a helyéből.

És Kuroskányi botladozva megindult a Vitéz felé. Közben azt az éneket dúdolta, amit még az édesanyjától tanult gyerekkorában.

De hiába énekelte egyre hangosabban azt a régi gyerekdalt, hangját elnyomta a lengyel tisztek éneke. A lengyelek Kuroskányi fejében énekeltek, és azt ismételgették, hogy Sztálin, a Halál sakálja, Sztálin, a jeges arcú rém. A refrént már velük együtt énekelte Kuroskányi is, Sztálin, tálin, lin-lin-lin…

Aztán mind a két kezével belecsimpaszkodott az alagutas Vitéz köpenyébe, és minden erejét megfeszítve azt súgta neki, vigyél haza, testvér. Haza akarok menni. Haza.

A Vitéz széttárta a kezét, és hangtalanul felröppent a magasba. Kuroskányi görcsösen kapaszkodott a derekába, mire a Vitéz megsimogatta az arcát és mutatta neki, hogy ő is tárja szét a karját. És Kuroskányi ott lebegett a Vitéz mellett. Elsuhantak a szörnyű lengyel erdő fölött, aztán átröppentek a Tátra kőcsipkéi fölött is, és repültek szélsebesen hazafelé.

Kuroskányi arca végre megnyugodott. Amikor odalent megpillantott egy vékony S alakú ezüstcsíkot, kezét az alagutas Vitéz mellkasára tette, és ujjaival kitapogatta rajta a gyémántkristályokból kirakott S betűt. Aztán behunyta a szemét, és imádkozni kezdett. Megköszönte a Jóistennek a fahíd melletti házat, és énekelve köszöntötte a sötétbe burkolt hazát. Istenem, újra van hazám, sóhajtott, és olyan hangosan énekelte azt a gyermekdalt, ahogyan csak a torkán kifért.

Még akkor is énekelt, amikor megjött az éjszakai váltás. A tizedes letépte az egyik halott tiszt ingét, és a késével csíkokat hasított belőle. Az egyik csíkot Kuroskányi szájába tömte, a másikkal meg a tarkójánál rögzítette, nehogy kiköpje. Egy harmadik ingdarabbal hátraköttette a kezét, és így kísérték őt be a zászlóalj fogdájába. Még aznap reggel hadbíróság elé állították és dezertálásért kötél általi halálra ítélték. Amikor a bitófa alá kísérték, egy tiszt elsütötte a fegyverét, és azt kiáltotta, hogy elég volt, Kuroskányi!

Az ezredes úr volt az, és azonnal intézkedett. Kuroskányi az akasztófa helyett a bolondokházába került, ahol ő is kapott egy olyan igazolást, amilyen Incének van.

Amikor felszállt a vonatra, az ezredes úr kezet fogott vele, és azt mondta neki, hogy nincsenek nagy feladatok és kis feladatok. A becsületes katona minden feladatot komolyan vesz. Kuroskányi azóta őrzi a Mélyárok fölött átívelő fahidat. De amióta a lengyel erdőben találkozott a Halállal, csak felkapcsolt villany mellett tud aludni, és mindig van egy villanylámpa és egy gyertya is az ágya mellett arra az esetre, ha Ince az éjjeliőrködés közben megint rövidzárlatot csinálna a városban.

És azért szokott egy csővel több kukoricát adni Incének, hogy ne verje ki a biztosítékot, amíg ő alszik.

Imre bácsi mindig azt mondta nekünk, az a fontos, hogy az ember méltósággal élje le az életét, és Kuroskányi a fahídon tényleg méltósággal végezte a feladatát. Vasárnap hajnalban megmosakodott a kerti dézsában összegyűjtött esővízben, aztán indult a templomba. Mindig az oltár mellé térdepelt, és a mise alatt ott imádkozott. De a tisztelendő úr neki sohasem mondta azt, hogy zavarja a misét. Épp ellenkezőleg, a szentmise után odalépett hozzá, és a fejére tette mind a két kezét. Ekkor Kuroskányi hasra vetette magát, és perceken keresztül feküdt a templom hideg kőpadlóján. Az egész testét rázta a sírás.

Tomi akkor még járt ministrálni, és egyszer látta, hogy Miklós bácsi is megtörölte a szemét, pedig ő tábori lelkész volt, és sohasem szokott sírni. Miklós bácsi letérdelt Kuroskányi mellé, és együtt imádkoztak. Azután Kuroskányi halkan énekelni kezdett, de Miklós bácsi magához szorította az arcát, és azt mondta neki, hogy fiam, ezt nem szabad. Ezt nem énekeljük többé.

Kuroskányi ekkor előrehajolt, és a fejét a hideg kőpadlóhoz ütögette.

– Nem tehetek róla, ott maradt bent, egészen mélyen – mondta halkan Miklós bácsinak. Aztán megcsókolta a reverendájának szegélyét, és kihátrált a templomból.

Sóbujtó sohasem járt templomba. Öreganyám szerint ő már régen szerződést kötött a Sátánnal, de szerintem ez csak egy mese. Egyszer azt mesélte apámnak, hogy ő már találkozott a haragos Istennel, és akkor mindent töviről hegyire megbeszéltek. Sóbujtó sohasem azt mondta, hogy Isten vagy Jóisten. Ő mindig azt a kifejezést használta, hogy a haragos Isten. Hogy ő már találkozott a haragos Istennel, meg hogy ő már látta az Isten haragját, és most már semmitől sem fél.

És ebben lehet valami, mert amikor Sóbujtó begorombult és elbődítette magát, a város összes kutyája lekuporodott a földre és behúzta a farkát. Amikor felemelte a hatalmas fűzfa seprűjét, még a Grivnyák gyerekek farkaskutyája is lehajtotta a fejét, és engedelmesen kullogott Tomiék foxija mögött egészen addig, amíg Sóbujtó látómezejéből ki nem került. A város összes kutyáját a nevén szólította, és szigorúan magázta őket. Sziszikém, azonnal takarodjék haza, mert akkorát sózok a hátsó felére, hogy attól koldul, mondta Tomiék kutyájának, és a kis foxi úgy röpült hazafelé, mint a nyílvessző.

Már több mint tizenöt éve söpörte a város utcáit, és azóta a kutyák pontosan megtanulták, hol szarhatnak. De meg hugyozni sem nagyon mernek akárhol. Csak ha nagyon muszáj nekik. Kalpovszky képviselő úr özvegye egyszer épp a megyeháza előtti díszkertben sétáltatta a kis Fleurt, amikor belebotlottak az öregbe. Hát maga mit keres itt a virágok között, üvöltött fel Sóbujtó, és a kis Fleur meg a képviselő úr özvegye is ott helyben összepisálták magukat… … …

Tartalom

Pipityu

Feri

Pali

István

Tomi

Chlebo

Pali

István

Tomi

István

Feri

Pali

Pali

Feri

Tomi

Klári néni

Géza bácsi

Pali

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Csanda Gábor
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 615 560 335 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL