AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Forr a bor

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Forr a bor

Tartalom

Móricz Zsigmond

Forr a bor

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET amelyben látni, hogy pezsdül meg a must. Az érettségiző nagydiákok élete. Az október hatodiki forradalom. A tanítás módja az elmúlt század utolsó esztendejében. Annak a generációnak zsendülése, amely a mai Magyarországot e szörnyű viharban tartja és élteti.

MÁSODIK FEJEZET amelyben lefolyik a nagy inkvizíció, amelynek célja a szörnyű bűnösök kiderítése s egyben az ifjúság ellenszegülő karakterének megtörése, mert hiszen ebben az időben az egész középiskolai oktatásnak legfőbb célja a hű és engedelmes állampolgárok nevelése.

HARMADIK FEJEZET amelyből kiviláglik, hogy egy elkövetett baklövés az embert újabbakra sodorja. Vagy az is, hogy a meg nem fontolt erényes cselekedetet az ember megfontolt rossz tettekkel igyekszik jóvátenni.

NEGYEDIK FEJEZET amelyben az élet furcsa hajszája jelenik meg. Ha a sors valakire ráveti magát, akkor annak nem hagy békét. És ez a hajsza addig tart, míg csak bírja az áldozat. Már akár jó az, ami történik vele, akár rossz.

MÁSODIK KÖNYV

ELSŐ FEJEZET amelyben megindul valami olyan zavarosság, amit úgy hívnak: "ez az élet, fiam". Már cselekedetekkel beszélnek az emberek.

MÁSODIK FEJEZET amelyben feltűnik a diákélet szörnyűséges végkapuja, a sárkányok és veszedelmek tajtékzó örvénye, mely már közvetlen a nagy Életbe torkollik. A matúra.

HARMADIK FEJEZET amelyben érettségükről bizonyságot adnak a fiúk, mikor a matúra nehézségeit az élet szabályszerű módszerével tüntetik el.

NEGYEDIK FEJEZET amelyben a diák alakok belemosódnak a felnőttek közé, ahogy a tiszta vizű patak a deltánál összekavarodik a sárga és sáros folyó vizével.

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET
amelyben látni, hogy pezsdül meg a must. Az érettségiző nagydiákok élete.
Az október hatodiki forradalom. A tanítás módja az elmúlt század
utolsó esztendejében. Annak a generációnak zsendülése, amely
a mai Magyarországot e szörnyű viharban tartja és élteti.

1

A Fertő-diákkamara a Fertő utcáról vette a nevét. A Fertő utca pedig arról, hogy a város fertőjéig nyúlt. Ez a fertő egy mocsár volt a város kellős közepén. Rendes, szabályszerű mocsár, náddal és kákával és szittyóval.

Arra nagyon jó volt, hogy a természetrajztanár oda járjon botanizálni az ötödik osztályosokkal, s arra is, hogy minden télen beleszakadjon egypár diák korcsolyázás közben.

Arra is éppen alkalmas volt, hogy ebben az utcában engedélyezze a rendőrség azt a házat, amelyet tűzszín lidércfénnyel kellett közigazgatási okokból megjelölni, bizonyára azért, hogy a felsőbb diákok el tudják kerülni, ami elég nehéz volt, mert az iskola leghíresebb s legnépesebb kamarája éppen ebben az utcában volt, s óhatatlan volt, hogy tévedésből, mikor éjfélkor hazafelé mentek, vagy együtt-tanulásból vagy együtt-lumpolásból - kaput ne tévesszenek.

Az igazgató új seprű lévén, elhatározta, hogy seperni fog, s megszünteti a Fertőt. Azzal kezdte, hogy a nyári városi közgyűlésen indítványozta, hogy tömjék be magát a pocsolyát, amely a várost a vasúti állomástól elválasztja. Népkertet kell ott létesíteni, s a diákokkal fogja ősszel elültettetni a fácskákat, hogy az ifjúság lelke közelebb jöjjön a fákhoz, úgyis ezen a poros alföldön oly kevés fát lát, hogy nem csoda, ha nem szereti a természetet.

Valahogy oly talpraesetten beszélt, hogy a közgyűlés megszavazta a mocsár betömését. Kirendelték a közmunkaerőt, s mire a diákok beiratkozásra jelentkeztek, a Fertőnek már se híre, se hamva nem volt. Nagy sík terület volt a helyén, ahova megszámlálhatatlan sok szekér földet hordtak, s javában dolgozott a városi kertész, Somogyi tanító a planírozáson.

Szeptember folyamán eljött az is, hogy az egész gimnáziumot kivezényelték a faültetésre.

Szép őszi nap volt, s az emlékezetes maradt, mert ezen az egész héten nem volt komoly tanítás. Tudniillik nem volt annyi ásó és kapa, amennyi diák volt, s az igazgató azt akarta, hogy minden diáknak legyen egy fája, amelyet azután is neki kellett gondozni.

Nagyon szép volt, és nagy hecc volt, de a Fertő-kamara elégedetlen volt, mintha csak érezte volna, hogy szép sorsának végét jelenti ez az akció.

A Fertő-kamaráról ugyanis annyit el kell mondani, hogy ebben a tágas, poros alföldi fészekben ez az egy hely volt, amely a diákéletet képviselte. A gimnázium csak most hatodik éve volt főgimnázium. Azelőtt csak algimnázium volt, s a főtéren az elemiiskola régi egyemeletes épületében volt elhelyezve. Ott igen kedélyes élet volt. Rendes tanár egy sem volt, csupa öreg, papból kvietált bácsi tanított; volt köztük negyvennyolcas is, Turi Bogár bácsi, aki hófehér bajuszával, piros arcával az egész város büszkesége volt, csak a kis diákok űztek csúfot belőle, mit azonban ő nem vett rossz néven. Most, hogy felépült a magas, ijesztően merev főgimnázium, amely úgy emelkedett ki a város földszintes házai közül, mintha borzadna tőlük, a minisztérium beleszólott a tantestület dolgába, s az összes öreg professzort nyugdíjba küldték, és csupa nőtlen fiatal tanárt neveztek ki s választottak be. Így bizonyos szempontból kedélyes volt az iskola élete, a tanárok alig voltak öregebbek néhány évvel a nyolcadosztályosoknál, s társadalmilag pláne igen kedves volt, mert a város összes eladó lánya pályázhatott a fiatal professzorokra. Volt is disznótor, miegymás, elég.

A Fertő-kamara a Fertő megszüntetésével létalapjában érezte magát megtámadva, és tiltakozását jelentette be a szokásjog alapján levő aranyélet megbontása ellen.

Ezt a kamarát egy nyugdíjas pénzügyőr tartotta fenn. Volt egy tágas, alacsony háza, amelynek minden szobáját diákoknak szokta kiadni hat esztendő óta, s ezzel pótolta az internátust, amit a város és az állam kifelejtett a költségvetésből. A Fertő-kamarában minden szabad volt, s a fiúk valósággal előléptek, mikor oda bejutottak. Itt soha nem volt lakóhiány, mert a hetedik és a nyolcadik osztály valósággal pályázatot tartott, s ki kellett érdemelni ivásban, verekedésben s diákcsínyekben való jelességgel, hogy valaki bejuthasson, mikor azt a kort elérte, a Fertő-kamarába.

Most is gyűlés volt itt.

Pereczes, Sebi, Suhajda, Torony András, Szabó voltak ennek a szobának a lakói. Mindannyian az osztály jelesei, hátulról számítva. Pereczest kivéve, aki olyan furcsa jeles volt, aki csak a rossz tanulók közt érezte jól magát, pedig azért azok mégis lenézték.

Suhajda nagybátyja patikus volt Kunverebesen, s most érkezett meg hazulról egynapi betegség ürügye alatt kimaradva az iskolából, s egy óriási tizenöt literes demizson sósavat hozott onnan egy parasztszekéren, mint felkéredzkedett diák.

Ezt a sósavat öntözték szét literes üvegekbe, kitéve magukat annak, hogy leforrázzák a kezüket, lábukat.

Mikor mind az öten fel voltak szerelve, a setét éjszaka leple alatt elindultak a komoly expedícióra.

Mentek a fák tövét meglocsolni.

Ezt találták a leghelyesebb bosszúnak. Halálra ítélték a szegény csemetéket. Hogy fog a jövő tavaszon Somogyi tanító csodálkozni, hogy a fái nem akarnak új rügyet eregetni.

- Aztán vigyázzatok, meg ne lásson valaki.

- Nem szabad kettőnek együtt lenni. Mindenki oszoljon.

- Spórolni kell a sósavval. Közvetlen a fák tövén kell lecsöpögtetni.

- Csak te ne taníts, én is tudok annyit.

- Nézd mán, ez még a döfi. Talán meginnád.

- Nem szeretem a sok beszédet.

Evvel el is oszlottak a setétségben, s egyik ment jobbra, a másik balra.

- Csak Józsiás meg ne lásson, mert akkor vége.

Suttyomban szökdöstek ki, kisvártatva s dideregve osontak a kis fák erdeje felé. A fácskák talán megérezték a veszedelmet, ami fenyegette őket, mert valamennyien borzongtak s leveleik vészjajokkal suhogtak az őszies éjszakában.

2

Reggel nyolckor kezdődött a tanítás.

A nyolcadik osztályosok azonban elvárták a tanároktól, hogy negyed órát késsenek. De legalább tíz percet.

Ha mégis elkövette valamelyik tanár, hogy pontosan a nyolc órai csengetéskor jött be az osztályba, akkor a legnagyobb veszélynek tette ki magát.

Először is lárma volt, nyugtalanság volt, amely nem akart lecsillapodni, aztán jelentések, betegek, kifogások ez ellen, az ellen. Baj volt a padokkal, könyvekkel, a kályhával, a szellőztetéssel, a pedellussal, az órákkal. Sokszor egy fél órát eltöltöttek a magyarázatokkal s feljelentésekkel, úgyhogy a tanárok inkább elengedték azt az első negyed órát.

Ma azonban már háromnegyedkor nagyon sokan voltak a diákok a nyolcadik előtt, mint a méhek a kaptár nyílása előtt.

- Torony, sztrájkolni fogunk.

- Rátz, gyere csak, ez abszurdum, amit a tanárok csinálnak.

- Sarku, ma október hatodika, s mégis órát akarnak tartani.

- Vértanúk napja.

- Nemzeti ünnep.

- Mégiscsak abszurdum.

Általános zsibongás, nyüzsgés, vad törtetés.

Végre valaki kiadta a jelszót, hogy ki kell vonulni a Paradicsomba.

A Paradicsom a város legvégén a régi népkert volt, melyet az új parktelepítés szintén jogaiban sértett. Elhanyagolt táj volt, s a diákok épp ezért kedvelték. Ott állott a régi honvédemlék. Negyvennyolcban egy kis csata volt itt, s az elesett honvédek sírja fölé vasobeliszket emelt a kegyelet.

- Koszorúzzuk meg a honvédemléket!

- Éljen! Általános éljenzés.

- Ne üvöltsetek, mert már bent van az igazgató úr, meghallja, lejön, s akkor vége.

Elkezdték megszervezni magukat. Hányan vannak, ki hiányzik, ki merrünnen jön. Elébe menni a későknek, s értesíteni arról, hogy sztrájk van, ma senkinek sem szabad órára jönni, ki kell menni a Paradicsomba, s meg kell koszorúzni a hősök sírját.

Mikor már elegen voltak, a legtöbben elkezdtek nyugtalankodni, hogy jönni talál egy tanár, vagy pláne az igazgató, s akkor dugába dől az egész. Suttogtak, izgultak, olyanok voltak, mint az összeesküvők, s egyik-másik halálsápadt volt, a többi pirosabb, mint máskor. Vámos Miksa, a tüdővészes zsidófiú, lázat kapott, s a kezét úgy tartotta a hóna alá, mintha hőmérő volna. A legenergikusabb volt Pétery Pista, a legjobb tanuló, nagy erős piros fiú, aki valamennyiük közt a legjobban nem szeretett tanulni, s jó bizonyítványát részben hallatlan éles eszének s jó memóriájának, részben presztízsének köszönte, mert kezdettől fogva ő volt a különben gyenge osztály dísze, s nem jött aztán senki, aki kiverte volna a pozíciójából.

- Gyertek már, a guta üssön meg benneteket - káromkodott nevetve -, mert még lefülelnek itt bennünket, akkor aztán meglesz a blamázs.

De Fussbaum Náci, az elegáns és eszes kereskedőfiú nagyon helyesen tartotta az elvet, hogy be kell várni mind az egész osztályt, mert akkor ők csinálják az árulókat.

Hallatlan izgalom volt, lábujjhegyen jártak, senki sem bírt megállani, mind nyüzsgött, mintha féreg lett volna bennük.

- Jön Csordás - szaladt elő a lépcső felől egy fiú, s akkor valamennyien beosontak a tanterembe, s az ajtót is magukra húzták, hogy a tanár, akinek a rajzterem felé az ő ajtajuk előtt kellett elhaladni, valamit észre ne vegyen.

A tanár, nagyon piros fiatalember, nem is vett észre semmit, csak éppen azt tűnt fel neki, hogy a nyolcadik osztály milyen csendes. Már arra is gondolt, hogy benyit, s megnézi, mi van ott, hiszen még a tanárnak nem kell benn lennie, mikor hirtelen nagy viháncolást és kirobbanó kacagást hallott. Erre ő is megnyugodott, s tovább ment, csak azután gondolt rá, mikor elfordult a folyosón, hogy vajon mi van abban a nyolcadikban.

A nyolcadikban az volt, hogy affér tört ki. Pereczes, a sovány, kis, majdnem jeles, igen tevékeny részt vett ezekben az első ötlettermő izgalmakban itt most. Mint mindig, itt is az elsők közé akart befurakodni, s mindig a nyüzsgő csoport legbelsejébe bújt, s két hegyes könyökével és sikító hangjával azonnal elismételte, amit valaki már kimondott, s úgy tett, mintha az éppen az ő gondolata lett volna. Suhajda, a morózus képű, bibircsós arcú, nagy erős fiú, nagyon utálta ezt a stréberkedést, s már régen kereste az alkalmat, hogy a tyúkszemére lépjen, de sose jutott hozzá, mert ő Pereczessel ellentétben legjobban arra törekedett, hogy a legtávolabbi sarokban maradjon, mikor valamit kérdeztek. Ő bizony egész iskolai pályája alatt egyszer sem nyújtotta fel az ujját, még csak kikérezkedésre sem. Ellenben a Pereczes nagyon a begyében volt, s most Pereczes éppen a lába alá került. Ebben volt is egy kis szándékosság, mert Szabó, a magoló, köztük volt, de ő a gyenge Vámost lassan hátrább tolta, s jól kiszámította, hogy rettentő nagy bakancsaival hirtelen rátaposott a Pereczes lábára.

Pereczes nem sikoltott fel. Oly rettentő fájdalmat érzett, a két lábán a kis lábujj zsugorodott volt, s arra tiport rá a nagy mafla, s oly velőt hasító fájdalmat érzett, hogy belefagyott a hang, de öntudata működött, nem akarta visításával kifelé elárulni az elhaladó tanár előtt magukat. Elsápadt, s mikor Suhajda a nyomást megduplázta, azt hivén, hogy nem volt elég, akkor azután mint egy hörcsög nekiesett hegyes könyökével, s leszúrta magáról.

Suhajda azt mondta csak:

- Fáj?

Ebből Pereczes előtt felvillant, hogy szándékos volt. Két kézzel, körömmel beleugrott az arcába, s lehúzta róla a bőrt. Suhajda sem volt rest, egyet mordult, s a nyakába könyökölt a kis Pereczesnek, s a fejét lenyomta a víz alá, aztán elkezdte a lábával keresni annak a lábát, de többet nem találta meg.

Senki sem tudta, mi történt, csak azt látták, hogy forgás és dulakodás van, s erre kitört a viháncoló kacagás.

Pereczes sántikálva kibicegett a csoportból, s a padig ment, és ott túlzott sziszegéssel, jajgatással borult az első padra, s a bal lábát oly komikusan rázta, hogy a fiúk az első percekben majd meghaltak a nevetéstől.

Két fiú érkezett az osztályba. Gyurkó, a csizmás paraszt és Jákób, a filozófus. Nyugodtan jöttek be az ajtón, csak akkor ámultak el, mikor a tumultust látták.

- Sztrájk, sztrájk... - hangzott fel a zúgás - megyünk sztrájkolni. Ne rakjátok le a könyveket! Még ki hiányzik, még ki hiányzik?

A két fiú álmélkodva nézte a felfordulást, s a nyüzsgő magyarázatok miatt nem voltak képesek megérteni, miről van szó.

- Gyerünk már a Paradicsomba, menjünk már a Paradicsomba - mondta Gondos Márk -, mire való ez a mafláskodás, gyerünk már a Paradicsomba.

A hosszú szolnoki zsidófiú, akit csak az idén kaptak, mert eddig odahaza járt iskolába, s azért kellett eljönnie, mert egy apácát rajzolt a fizikaórán, akin semmi más nem volt, csak a vélum, s emiatt, hogy a rajz valahogy a tanár kezébe került, kicsapták az intézetből, s itt püspöki engedéllyel nyert fölvételt, ez egy kis nimbusszal vette körül az osztály előtt, mert a diákság a szenvedőt s a vértanút sejtette meg benne, ráeszméltette őket, hogy valóban ideje van a gyors cselekvésnek.

Most már a tömeghangulat elég érett volt arra, hogy valóban a tettek mezejére lépjenek.

Azok is felvették a kabátjukat, akik eleinte lerakták, s valamennyien a hónuk alá vették a könyveiket, s kezdtek felsorakozni. Voltak, akik keresték a padbantársakat, voltak, akik a személyes iskolán kívüli barátokhoz csatlakoztak, de mindenki fegyvertársat keresett, mintha senkiben sem lett volna önálló akarat.

Valamennyien a vezérre tekintettek, Péteryre, aki ugyanúgy izgult, s folyton beszélt, de semmi foganatja nem volt.

Most, hogy egy pillanatnyi csönd volt, ő is elnémult.

- Megyünk vagy nem megyünk? - kiáltotta valaki hátulról.

- Nekem mindegy - mondta Pétery egyszerre általánosságban -, ha mindenki akarja...

- Gyerünk, gyerünk már! - kiabálták, akik hátrább állottak.

- Hát gyerünk na, mi lehet belőle.

Ebben a percben nyílt az ajtó, és Nyilas Mihály jött be, az igazgató unokaöccse, aki egy osztályba járt velük.

- Sztrájk, sztrájk - zúgta felé az egész osztály.

Nyilas meghökkenve bámult rá, és sovány arcán képtelen csodálkozás volt.

- Október hatodika van - mondta Pétery mosolygós, tatáros szemeit szinte lehunyva -, s a tanári kar nem adott szünnapot, kimegyünk a Paradicsomba, s megkoszorúzzuk a honvédemléket.

- Felnőttek vagyunk.

- Mi vagyunk az iskola vezetői.

- Felelősek vagyunk.

Effélék hallatszottak.

- Hát akkor menjünk.

Nyilas zavarban volt. Érezte, hogy itt most voltaképp ő lesz a felelős mindenért.

- Én nem megyek - mondta.

Mindenki elnémult. Egy kis pillanatig úgy látszott, hogy dugába dőlt az egész.

Elhallgattak, s ellenségesen nézték a fiút, akinek az arca lassan vörös lett, aztán elkezdett sápadt lenni.

- Én nem megyek ki, de nem állok útjába. Ha ti kimentek, én elmegyek a tanári könyvtárba olvasni.

Egyszerre megértették, hogy a bátyja miatt. Rájöttek, hogy a dr. Isaák Géza igazgató öccse nem teheti azt, amit ők, de nagyon helyesnek találták, hogy nem akadályozza meg őket. Mindenki tudta, hogy szabad bejárása van a tanári könyvtárba, s minden szabad idejét ott szokta tölteni. Ez jó lesz.

- Hát akkor mi menjünk, ne lopjuk a napot.

Még egy tanárfiú volt az osztályban, Babarczy Pimpi, egy nagyon népszerű fiú, aki olyan puha volt, mint az írós vaj, ez sem fog ellentállani, de még nincs itt. Nyilas el volt intézve, mert konok gyerek volt, s ez biztos, hogy nem fog ellenük semmit se tenni, ha nem is jön velük.

Erre elindultak.

- Halt, várjatok - kiáltott Pétery -, marhák, az nem lesz jó. Ki kell szökni. Ha a pedellus egy tömegben meglát bennünket, akkor rögtön szalad az igazgató úrhoz, s utánunk jönnek a tanárok. Szép csendesen iszkoljon ki mindenki. A hátulsó kapun. Gyülekezés a templom előtt.

Ennek mindenki megörült, mert senkiben sem volt elég bátorság, hogy nyíltan rohamozza meg a főkaput. Már Torony András, a legmagasabb köztük, ment is kifelé, és jobbra kanyarodott, hogy a folyosón a hátsó kapu felé menjen.

Utána ketten-hárman mentek. Voltak bátrak, akik együtt indultak, s mindig akadt egy-egy, aki utánuk futott, s becsatlakozott.

Az osztálynak csak húsz növendéke volt.

Hirtelen üres lett a tanterem, csak Nyilas maradt ott, s most jött eszméletre, s álmélkodva látta, hogy itt valóban főbenjáró cselekedet folyik. Még röstellte is, hogy kikapcsolódott az osztály együtteséből, de visszavonni röstellte kijelentését, s meg aztán félt is a következményektől.

Utánanézett a fiúknak, akik néhány méternyire eltűntek a szeme elől a folyosó elszögellésénél, s nem mert a főlépcső felé menni, nem mert a tanári könyvtárba menni, hanem ő is a hátsó kapura igyekezett, hogy az udvaron keresztül hazaszökjön az igazgatói lakásba, mert a bátyjánál lakott.

Mikor kijutott a kollégium épületéből, már senkit sem látott, már akkor a többiek mind kijutottak az utcára.

Óvakodva ment a lakásba, amely az iskolaudvar utcai frontján volt, kedves, villaszerű modern épület, még nem is volt teljesen készen, egy s más hiányzott. Felsietett a négy vagy öt lépcsőn s besurrant a házba.

- Te mért jöttél vissza, fiacskám? - kérdezte a nagyanyja, aki nőtlen bátyjának a háztartását vezette, s akivel igen jó viszonyban volt.

- Ma nincs tanítás - mondta -, mert október hatodika van.

A nagymama megnyugodott, ő pedig sietve bebújt a szobájába, s hogy zajgó lelkiismeretét megnyugtassa, kirakta maga elé a könyveit, s elhatározta, hogy a legszigorúbban tanulni fog, különösen a matematikát, mert abban volt a leggyengébb, s a bátyjának az volt a tantárgya.

De nem tudott tanulni, csak ült a könyvek mellett. Nem értette magát. Hallatlanul szégyellte, hogy kivonta magát a fiúk közül. Milyen szép volna most ott menni köztük, végigmasírozni a városon, esetleg hazafias nótákat énekelni. Most nyerhette volna meg az osztályban a népszerűséget. Esetleg beszédet tartott volna a vértanúk emlékénél, s ünnepelnék... Hogy valamivel pótolja, szép beszédet írt, amelyben összefoglalta az ifjúság feladatait a hazával szemben, a jövő generáció kötelességeit, Magyarország új jövőjét rajzolta meg, amelynek szebbnek, öntudatosabbnak és megszervezettebbnek kell lennie, mint amilyen most...

Mikor ideért, bűntudattal ejtette le a ceruzáját: hogy legyen megszervezve az ország, mikor ő, aki ezeket akarja tanítani, gyáván elbújt, és csak itt a néma és üres házban írja a frázisokat.

Kilenc óra után a nagyanyja bejött s azt mondta:

- Fiacskám, az egész iskola az udvaron van, mindenki ott van, csak te nem vagy ott.

Lehajtotta a fejét, s sokáig várta önmagától, hogy mit feleljen.

- Édes nagyanyám... a nyolcadik osztály szabadságot vett magának, hogy kimegy a honvédek sírjához.

A nagyanya, száraz, sovány, magas nő volt, özvegy papné, s kezdte kicsit megérteni, mi történhetett.

De ő sem mert ítéletet mondani, megértette, hogy az unokája nem ment el a fiúkkal.

- Nagyapád honvéd volt - mondta -, mikor Görgey Tokajnál volt a hadseregével, ő pataki diák volt... - s mert nem bírt állani, leült egy szék sarkára, s gondolkozva nézett maga elé. - Nagyapád ki volt állítva a hídhoz mint őr... Reggel jöttek a muszkák, s őt elfogták. Már akkor a magyar sereg elment. Görgey otthagyta az őröket sorsukra. Nem értesítették őket, hogy a sereg éjszaka elmasíroz, s ő egyszerűen ottmaradt fogolynak. Nagyapád megértette, hogy ez helyes volt, nem is zúgolódott, hanem azon az éjszakán megfázott, mert igen zord idő volt, s kórházba került. Ebbe a fázásba pusztult bele szegény. Tüdőbajt kapott, és fiatalon itthagyott engem öt gyerekkel... De volt ott egy nagyon derék orvos a muszka kórházban, az kivallatta őt, s mikor megtudta, hogy diák, megszánta. Nagyapád megmondta neki, hogy ő véletlenül éppen ide való, egyik szomszéd faluba, amelyiknek a tornya oda is látszott. Azt mondta neki az orvos, hogy majd segít rajta... Adott neki egy ezüst rubelt, hogy azzal menjen a patikába. Valami orvosságért. De ne jöjjön többet vissza... Nagyapád aztán nem is jött vissza, hanem gyalog hazament a faluba. Aztán jöttek a faluba muszkák, s őt bebújtatták egy kazalba. A muszkák magyar szökevény katonákat kerestek, és a hosszú pikákkal beleszurkáltak a kazlakba is. Csak az Isten őrizte meg a szegény diákot, ott ment el mellette a szurony, egy centiméterrel a szíve felett. Ha az a pika akkor őt eléri, akkor most te nem vagy itt...

A nagymama ezzel semmit sem akart mondani, csak éppen elmesélte a tényt, amelyet már számtalanszor hallott a fiú, de ilyen tisztán sohasem értette meg, hogy ő egy negyvennyolcas hősnek az unokája, s valahogy igen elfacsarodott a szíve.

Halálosan szégyellte magát.

- Ha hazajön Géza bátyád, nézd meg, az óraláncán van az az ezüst rubel, amit nagyapád akkor kapott az orosz orvostól.

Ezzel kiment a szobából.

Ő sápadtan maradt a szobában, s lefeküdt a díványra, és keservesen sírni kezdett. Árulónak tekintette magát. Egy negyvennyolcas hős unokájának nem lett volna szabad kibújni a felelősség alól.

A fiúk ellenben ezalatt kiértek a Paradicsomba.

A Kevi utcán már kettős rendekbe sorakoztak, elfogták a késlekedő fiúkat is, és tizenöten haladtak végig a hosszú utcán, elöl ment Pétery, utána kettős sorokban a többiek.

Mikor a Paradicsomba értek, elkezdték énekelni, hogy:

Kossuth Lajos azt üzente,
Elfogyott a regementje.

A honvédemlék előtt körbeállottak, Pétery a szobor talapzatára lépett s beszédet mondott. Beszédében egy szó sem volt az ifjúság kötelességéről, a jövő generáció megszervezéséről. Hazafias szólamokat mondott, mint a felnőttek szoktak március tizenötödikén.

Aztán elénekelték a Himnuszt, s szétoszlottak, s a Paradicsomba hozzáfogtak játszani. Suhajda zsebében mindig volt egy jó labda, amivel az iskolaudvaron szokás játszani, s longamétába kezdtek.

Csak délben jöttek el, igen szép nap volt. A reggeli esős borulat elmúlt, az éjjel esett, csak az volt a baj, hogy nem lehetett leülni, mert a padokat a városi tanács már elvitte az új népkertbe.

Délben, mikor a déli harangszó távolról idehallatszott, eloszlottak, s mindenki hazament, mintha az iskolából jöttek volna.

3

Szombat volt ez a nap, másnap nem volt tanítás, sőt ma délután sem, mert szombat délután nem volt iskola.

A fiúk roppant büszkén mentek haza, mint akik nagy hőstettet vittek végbe, s mindenki eldicsekedett, hogy a nyolcadik osztály milyen vitézséget mívelt.

Az egész város tudomásul vette, s mindenki helyeselte. A szülők, akiknek a fia ott volt a kiruccanáson, büszkék voltak a társaságban, a délutáni kaszinói kártyázáson csak arról beszéltek, hogy Pétery Pista milyen ügyesen csinálta.

Ellenben Nyilas Mihály szégyenkezve és megtörten várta az ebédet. Semmit sem tudott a zárt szobában, hogy mi is történt, s rettegett a perctől, hogy a bátyja szeme elé kerüljön.

Feküdt a díványon, amely új dívány volt, s olyan természetű, hogy aki ráfeküdt, az oda is ragadt.

Mikor a nagyanyja beszólott, hogy gyere ebédelni, úgy tépte fel magát a díványról, hogy a ruhája majdnem ottmaradt.

A lakásnak az utcára három szobája volt. A középső volt az ebédlő. Bátyja már az asztalnál ült, az ő tányérja is ott volt a helyén. A bátyja nagyon fiatal ember volt, huszonnyolc éves, éppen tíz évvel volt öregebb nála. Hogy ily fiatalon választották igazgatónak, annak részben az volt az oka, hogy az egész tanári kar fiatal volt. Csupa fiatal tanárt neveztek ki, az egyháztanács is csak nőtlen embert választott meg, mert a főgondnoknak négy eladó lánya volt, s arra számított, hogy azokat az új tanárokkal elvéteti. E fiatalemberek közt dr. Isaák Géza a legtekintélyesebb lett azonnal. Annak idején elnöke volt az egyetemi segélyegyletnek, s mindenki nagy jövőt érzett előtte. Tudták, hogy készül az egyetemi magántanári vizsgára, amire, a többi fiatal tanár nem volt hajlamos, angolul, franciául magánszorgalomból tanult meg, s a könyvtára angol remek kiadású könyvekkel volt tele, s a Budapesti Szemle már több tanulmányát közölte. De mindezeken felül volt még egy érdeme, az, hogy szakállt viselt. Szép, kissé ritkás és kissé vörhenyes szakálla volt, amit nagyon ápolt, és ami tekintélyt adott neki. Nagyon kedves ember is volt, rendkívül nyugodt, s a szemöldökei közt oly két szigorú vonás, hogy aki még nem ismerte, az félt is tőle, pedig tele volt humorral, kedvességgel s olyan nagyszerű fölénnyel, ami azonnal mindenkivel szemben az első helyre emelte. Az igazgatósága még csak ideiglenes volt, most október első napjaiban volt az intézőbizottság nagygyűlése, amelynek véglegesítenie kellett a választást, úgyhogy e napokban éppen borotvaélen volt az állása, mert ellenpárt alakult ki. Volt egy ellenjelölt, a görög tanár, aki jóval idősebb volt nála, az egész tanári karban a legidősebb, házas ember is volt, két gyereke már az iskola növendéke, egyik az elsőbe, a másik a harmadikba járt. Ez a tanár, név szerint Koós, aki igen népszerűtlen volt az egész iskolában, a diákok rettentően féltek tőle s gyűlölték maró szatírája és keménysége miatt, a vulgója csak az volt, hogy "a kos"... S ez rá is illett, mert a fejét mindig úgy tartotta, mintha öklelni akarna, s még kis diákokra is úgy nézett, mintha alulról nézne fölfelé, a nyáron nagy korteskedésbe kezdett, s egyenként igyekezett elhalászni az Isaák párthíveit. Folyton vacsorát adott, s arra mindenféle lemondhatatlan ürüggyel, a legszélesebb társadalmi kényszerrel csalta be a tanárokat s a szavazattal bíró egyházi férfiakat, civileket, most igen jól érezte magát, mert a nyolcadik osztály hallatlan s vakmerő tette, úgy érezte, az ő malmára hajtja a vizet.

Már délelőtt ki is adta a jelszót, hogy az iskolai fegyelem meglazult, s az Isaák erélytelensége csődbe viszi az iskolai fegyelmet. Sürgött-forgott, kapacitált és mindenkit meggyőzött, hogy ennek véget kell vetni. Egyelőre semmit sem akart, csak példás büntetést. Isaák érezte, hogy csak egy hajszálon függ a választás, mert a diákok csínye az öregeknek egyáltalán nem tetszett. A Koós felfogását mindenki osztotta, mert az idősebb generáció csak a közfegyelemben érzi a maga pozíciójának a nyugalmát. Mi lesz az országból, ha engednek, s az ifjúság vérszemet kap s egyre vadabb kilengésekre merészkedik. Még jól emlékeztek a városban a régi községi algimnázium dolgaira, mikor a szilaj kunvérű diákok úgy a fejükre nőttek, hogy állandóan botrányok voltak. Csak most kergették nyugdíjba Veres bácsit, akivel a diákok egész nyíltan a legnagyobb csúfságokat csinálták, döglött macskát vittek az órájára, s példátlan gonoszságokat míveltek. Ezt a szellemet ki kell irtani. Koós verte a dobot, hogy most kell megfogni a gyeplőt, különben vége az egész iskolának.

Az igazgató egész komoran ült az asztalnál, s egy szót sem szólt.

Gyáva barátai egész délelőtt jöttek suttogni s jelenteni, hogy Koós ezt mondta, azt mondta, s hogy ki mit mondott, hogy a főgondnokkal már találkozott valaki, s ugyanaz a véleménye, mint Koósnak. Legalább öt fiú kicsapatását követelte Koós, és Szentes főkurátor úr is azt mondta, hogy meg kell tizedelni ezt a bitang társaságot. Ő nem szólt semmit, pár szóval csak csitította az embereket. Koóssal többször találkozott, s nézte, hogy ragyog annak az arca, s hogy elhallgat, mihelyt ő megjelenik. Még ha egyedül volt, akkor is elhallgatott, olyan lefojtott volt, mintha erőt venne, hogy ki ne robbanjon belőle a tűz, a láva.

Hétfőre összehívta a fegyelmi tanácsot a diákok ügyében, és keddre volt kitűzve az igazgatótanácsi ülés, amely többek közt a választást is megejti az iskola részéről.

Az ebéd igen hallgatagon folyt le. Az igazgató evés közben végigolvasta az újságot, pedig ezt nem szokta. Szeretett az asztal mellett kedélyes lenni, s apró tréfákkal mulattatta az anyját. Most mindhármukon valami felhő volt. Ha elveszti az állást, akkor ki kell költözni ebből az épületből.

- No, ti szabadsághősök - mondta váratlanul az ebéd végén, és ránézett az öccsére.

Ez pirulva hajtotta le a fejét, és érezte, hogy amint szokott, pirul és sápad egyre-másra. A szeme rögtön tele lett könnyel.

- Mi volt az, Michael vitéz?

A fiú nem tudott szólani, úgy elfojtotta a torkát a könny.

- Semmi - mondta.

- Mért mondod semminek?... Mit csináltatok a Paradicsomkertben?

A nagymama szólt:

- Misi idehaza volt egész délelőtt.

Az igazgató nagyot nézett. Volt egy különös szemöldök-mozdulata, oly magasra nyílt a szeme, mint egy feltárt kapu, s ilyenkor a csodálkozás és a jóakarat szokott egyszerre kiomlani a szemeiből.

Darabig nézett az öccsére, aki szatír-szemöldökeit összehúzta s maga elé meredt.

- Te nem voltál a fiúkkal?

Misi csak ingatta a fejét.

- Mért?

- Mikor én bementem az osztályba, már késő volt.

- Hogyhogy?

- Már akkor megvolt a megbeszélésük, és éppen indultak.

- Szóval találkoztál velük?

- Igen.

- Hívtak?

- Igen.

- S mért nem mentél?

- Nem mehettem... Nem akartam...

- Nem találtad helyesnek?

- Akkor nem... - s dacosan hozzátette - de most igen.

A bátyja hallgatott.

- Kinek az ideája volt ez? - kérdezte minden szándék nélkül. De hogy az öccse erre nem felelt, röstellte is a kérdést, mert úgy tűnhetett fel, mintha vallatni akarná a fiút s kiszedni belőle a főbűnösöket.

- Az egész osztály indulásra készen állott.

Az igazgató felállott az asztaltól, s ahogy szokott, ebéd után leült a nagy kályha mellett a kanapéra. Annak a bal sarkában szokott egy szivart elszívni, s azalatt tréfálva tartott előadást az életről. A napi dolgokból kiindulva az ország dolgaira tért át, szeretett az öccsével beszélni, mert az bár szűkszavú volt, de nagyon értelmes és a koránál magasabb érdeklődésű, lehetett előtte egész programokat kifejteni.

- Adj csak egy szivart.

Misi ugrott. Röstellte azt is, hogy mindennap külön kellett ezt néki mondani, hiányzott belőle az a figyelem, hogy kérés nélkül jusson eszébe, hogy a bátyját vagy valakit kiszolgáljon. Pedig nagyon szolgálatkész volt, s most is majdnem leverte buzgóságában a szivartartót a kis asztalkáról, amely az ajtó melletti sarokban állott.

A doboz üres volt.

- Nincs.

- Ejnye, eredj hát akkor, hozz öt darab portorikót. De olyan legyen, mint a holdvilág, és olyan pettyek legyenek rajta, mint egy-egy aranylencse.

Misi boldog volt, nagyon boldog, úgy érezte, az egész affér el fog simulni, a bátyja már nem haragszik, s átvette a pénzt, és szaladt esze nélkül, az ajtón ki se fért, előbb az egyik ajtófélbe ütődött bele, aztán a másikba. A bolt szemben volt az utca másik oldalán, s el kellett menni a Fussbaum-bolt előtt. Mikor ott ment, a nyitott ablakon kikiáltott Fussbaum Náci:

- Nyilassy!...

Megcsendesítette a lépéseit, s visszanézett az igazgatói lakás felé. Ha a bátyja véletlenül kinéz, meg fogja látni, hogy Fussbaummal beszél.

Náci nagyorrú, sápadt s igen elegáns zsidófiú, kiszaladt kalap nélkül az utcára, ez sem igen történt meg vele valaha, s fontoskodva karolt bele.

- Mondja, Nyilassy kérem, mit szól az igazgató úr?

- Semmit. Nem mondott még semmit.

- Jókedvű vagy rosszkedvű?

- Nem tudom.

- Tudja, arról van szó, hogy a zsidókat ki akarják csapni.

Misi nagyot nézett.

- Miért?

- A mai hecc miatt, a főgondnok Szentes azt mondta a Kondor ügyvédnek, hogy most aztán megcsíptük a zsidókat, ki fogjuk tekerni a nyakukat... Azt mondta, hogy van itt egy szolnoki nagyszájú zsidógyerek, az csinálta az egészet, az okvetlen repülni fog, de ha lehet, az összes zsidó. Kondor ügyvéd úr jóban van vele, mert kikeresztelkedett, és pörös ügyben éppen most összeköttetésben vannak, mert Kondor az ügyvédje a Békés-pörben, s nála volt délelőtt az irodában. Azt mondta, hogy mióta annyi zsidó van az iskolában, azóta itt minden felfordult, mert mindent a zsidófiúk találnak ki. Hát ez abszurdum. Az egész dolgot a keresztény fiúk találták ki, s az sem igaz, hogy Gondosnak része lett volna benne, de ki is hallgatna Gondos Márkra, hiszen még csak egy hónapja van itt az iskolában, hát ilyen abszurd beállítás, az mégis utolsó dolog. De legelőször mindig a zsidókat veszik elő. Magától nagyon kedves volna, Nyilassy kérem, ha az igazgató úrnak csak annyit mondana, hogy nem a zsidók találták ki. De most mondja meg nekem, Nyilassy kérem, hogy egy hazafias ügyben a zsidók hogy viseljék magukat. Ha ellentmondanának, akkor az egész világ megvetését kapnák. Hát lehetséges az, hogy például, ha a zsidók azt mondják a fiúknak, hogy mi nem megyünk ki a honvédsírhoz október hatodikán, nem lett volna az piszokság? És mégis a zsidókon akarják elverni a port.

Misinek folyton az járt az eszében, hogy egyszer már megmondta ennek a Fussbaumnak, hogy ő nem Nyilassy, hanem Nyilas, és ez mégis folyton Nyilasizza. Közben pedig arra gondolt, hogy ezek a zsidók mindenből zsidókérdést csinálnak, s ő azt jól hallotta, hogy az alatt a kis idő alatt, amíg az osztályban benn volt a fiúkkal, tényleg az a szolnoki fiú, a Gondos, vagy hogy híjják, mert még a nevét sem ismerte, az lármázott legjobban.

- Csak ezt akartam mondani - nyújtott kezet Fussbaum, s visszaszaladt.

Misit sértette, hogy oly elegánsan nyújtott kezet ez a Fussbaum, mintha leereszkedne hozzá. Egészen úgy viseli magát, mint egy budapesti jogász, aki fölötte van mindnyájuknak. Még érezte a hátában a zsidófiút, s valami érthetetlen ingerültség volt benne, s el volt határozva, hogy egy szót sem fog szólani a bátyjának a zsidókról.

Mikor bement a boltba, amely papírkereskedés volt, de volt egy trafikpolca is, szórakozottan állott, míg ki nem jött a kereskedő, aki nagy darab nehézkes ember volt, keresztény volt és szeplős csontos kezei voltak.

- Mivel szolgálhatok? - s mikor ezt mondta, az udvarias szó oly rosszul állott neki, mintha frakkot vett volna.

- Portorikót kérek.

A boltos elébe tette a fadobozt, s ő belenyúlt s elkezdett válogatni. A doboz félig volt, s nem voltak már benne szép sárga szivarok. Se pettyesek. Csak válogatott, válogatott, s nem merte azt mondani, hogy nem talál olyat, ami a bátyjának kedvére legyen, de a kereskedőnek eszébe jutott, hogy csak sárga szivarokat szeret az igazgató úr, s azt mondta: - Bontsak egy új dobozt?

Már bontotta is s elébe tette. Ez egy gyönyörű doboz volt, csupa remek sárga s pettyes szivarral volt tele, legalább így a tetején, s ő örömmel vett ki belőle öt darabot.

- Tessék hatot venni, mert nincs fillérem - mondta a kereskedő.

Erre ő megint zavarba jött, mert a bátyja valóban tévedett, mikor ötöt mondott. Ugyanis két szivar hét krajcárba került s most nem tudta, mit tegyen. Természetes takarékossága miatt tehát négyet vett ki, hogy túl ne költekezzen.

- Elég lesz? Ritkán vannak ilyen szép szivarjaink.

- Elég - mondta ő s mikor visszakapott a pénzből, oly gyorsan ment el, mintha kergetnék. Félt is, hogy nagyon sokáig maradt el a Fussbaum miatt, meg a válogatás miatt, s ész nélkül sietett az utcán keresztül haza.

Mikor belépett a szobába, megismétlődött, hogy újra beleütődött az ajtóba, s ezt nagyon restellte.

- Négyet hoztál?

- Igen, mert nem tudott visszaadni.

- Hogyhogy nem tudott? - mondta mosolyogva a bátyja, s átvette az aprópénzt.

De ő nem magyarázta tovább, mert igen zavarban volt.

Az igazgató nem olvasta meg a pénzt, hanem olvasatlanul eresztette bele lassan a kis bőrtárcájába, s Misi meglátta, milyen hosszú és szép ujjai vannak, s milyen szép mozdulattal csorgatja be az ezüst, nikkel és bronz pénzt a kis tárcába, amely szintén igen finom darab volt. Örült, hogy a bátyja ilyen elegáns ember, megvigasztalva érezte magát a Fussbaum fölénye miatt.

A bátyja igen lassan s nagyon szép mozdulatokkal rágyújtott a szivarra.

- Nagyon szép szivarok. Valamennyi szép, egész szokatlan.

Aztán azt mondta:

- Vidékre ritkán küldenek le szép szivarokat. Rendesen azokat a fekete bagókat küldik, hogy az embernek elmegy a kedve a szivarozástól. Csak Pesten lehet prímát kapni... Meg is fogok mindent próbálni, hogy Pestre jussak. Báró Eötvös Loránd mondta, hogy maradjak mellette asszisztensnek, de két évig nem lett volna semmi fizetésem, s kénytelen voltam elfogadni egy vidéki választást. Pedig okosabb lett volna, ha ott maradok s megtartom a nevelői állásomat a Borhidayaknál. Sőt amellett lehetett volna vizsgára előkészítést kapni, s valószínűleg több pénzt kerestem volna, mint az a nyolcszáz korona, ami a segédtanári fizetés volt, amivel itt kezdtem. De persze, a függetlenség vágya dolgozott bennem, azt hittem, több időm lesz magammal foglalkozni, s hogy már ekkorára elkészülök a disszertációmmal. Az ember mindig elszámítja magát. Az egyetemen túl jól ment a dolgom, olyan összeköttetéseim voltak, hogy kétezer koronát kerestem az utolsó évben, de viszont minden percem le volt foglalva, s attól féltem, hogy ahelyett, hogy a tudományban képezem ki magamat, társaságbeli léhűtő lesz belőlem. Mert ez bizony ragályos. Minden este frakkba öltözni és a társaságban au fait lenni, az kizárja a felsőbb matematikával való foglalkozást. Így pedig elvesztettem ezt az öt évet. Hiányzik a laboratórium, hiányzik a könyvtár, és legjobban hiányzik a szakbeli eszmecsere. Az ember hiába vigyáz, elparlagiasodik. Ma már, ha Pesten maradok, föltétlenül megvan az egyetemi magántanárságom, közelebb vagyok az Akadémiához. Gyulai Pál nagyon szeretett. Szeret most is, de nem vagyok képes eleget dolgozni. Az adminisztráció is lefoglal. Az ember nem is gondolná, hogy egy ilyen iskolának mennyi minden ügye-baja van. Még az is jobb volt, mikor nem kellett igazgatói munkával babrálni, mert nemcsak az, hogy az iroda éppen elég dolgot ad, de folyton vacsorára kell járni, kaszinóba, s most beválasztottak a képviselőtestületbe, szép, szép, de ez is időt s energiát vesz el...

Misi nem tudta, hogy bátyjának ez a monológja voltaképpen védekezés és új tervekkel való öngyógyítgatás arra az esetre, ha nem választják meg végleges igazgatónak.

- Azért nem értem mégse, hogy mért nem mentél a fiúkkal.

Misi nem tudott a bátyja előtt beszélni. Tudott volna ő önmagának felelni, vagy olyanoknak, akik megértik s kissé alatta vannak szellemileg, úgyhogy nincs kitéve annak a kritikának, amit a bátyjától rettegett, de így csak annyit mondott:

- Géza bátyám, kérem, én nem mehettem. Féltem, hogy azt mondják, hogy az igazgató öccse is benne van...

- Persze, persze. De ha az ember lelkesedik valamiért, akkor ezeket az anyagi szempontokat nem bírálja el. A fiúk nem kapacitáltak?

- Nem.

- Különös, mert nekik viszont az lett volna a jó, ha a bandában még az igazgató öccse is benne lett volna. Így még nekem is könnyebb lett volna a dolgom, mert azt mondhattam volna, hogy tömeghisztéria tört ki rajtuk. Hazafias lelkesedés, ami magával ragadta az egész társaságot, még a saját öcsémet is. Így azonban az embereknek az a felfogása, hogy ez egy megszervezett támadás volt a fiúk részéről az iskolai fegyelem ellen, s a hazafiasság csak ürügy volt. Két szempont kezd uralkodni a társasági bírálatban, egyik, hogy a Fertő csinálta az egészet, hogy már tegnap meg volt beszélve az egész, a másik...

Elhallgatott, s erősen szívta a szivart, a füstöt kis karikákban bocsátotta ki, olyanokban, mit annyit csodált Misi, fel lehetett volna fűzni ezeket a karikákat az ujjára. Ő nem dohányzott, még titokban sem, megpróbálta, de nem ízlett, s csak azért irigyelte a dohányosokat, hogy ilyen szép karikákat tudnak eregetni.

Nyílt az ajtó, és Józsiás professzor lépett be, akit a diákok Jókelesznek neveztek. Sovány, magas, szemüveges professzor volt, akinek a nikkel cvikker úgy belevésődött az orrába, hogy az orra nyergét papírvékonyságúra törte már.

Ezt a tanárt nem szerették a fiúk, mert ez volt a spicli. Nem restellte személyesen folyton utánajárni minden fiú minden dolgának. Ő volt az első, aki minden pletykát tudott az egész iskoláról, a felsőbb osztályokban tanította a latint, s megjelent egy fordított kötete is. Gelliust s más obskurus latin írót fordított le fiatalabb korában. Az Akadémia adta ki, s ez némi tekintélyt adott neki, de második kötete ott hevert a fiókban, azóta nem tudott kiadót találni.

Szokott sustorgásával jelent meg, s oly sokáig fogta az igazgató kezét, hogy azalatt Misi el is távozott a szobából.

- Kérlek alázatossággal - mondta -, ma estére nevezetes dolog készül. Meg vagyok híva a főgondnokhoz vacsorára. A főgondnok össze akarja hívni azokat, akik a választásnál befolyással bírnak, de csak civileket, illetve tanárt senkit se hív meg, csak minket kettőnket.

Az igazgató összevonta a szemöldökét. Úgy látszik, a főgondnok ma ki akarja ugratni a nyulat a bokorból, hogy ő hajlandó-e elvenni Bertát, a sovány legöregebb lányát, akit annyira a nyakába akarnak sózni, hogy már azt a hírt körözik a városban, hogy Berta azért nem ment öt év óta férjhez, mert őrá vár.

Ennél kellemetlenebb hírrel alig kedveskedhetett volna a jó Józsiás, aki mint egy kullancs lógott rajta az első perctől kezdve. Lerázhatatlan barátság volt ez, mert Józsiás egyáltalán nem volt kellemes ember. A keze nedves volt s hideg, mint egy békáé s ott szokta felejteni annak a kezében, akivel kezet sikerült fognia, s talán még kéjelgett is abban, hogy milyen kellemetlen hatást tesz mindenkire a kézfogásával.

- Na ülj le már és mondd el ezeket az érdekes dolgokat.

Józsiás leült, de előbb elvett egy szivart kínálás nélkül az asztal sarkáról. A legszerényebben választott a három szivar közül, de még mindig méltatlan volt a szép szivarra.

- Ott lesz Polgár bácsi, Szekeres, Wolfner, a főmérnök... természetesen ott lesz a polgármester, Vásáry doktor és Mártonffy. Nők nem lesznek, de valami nagy pikantériát mondok: itthon van Sárika, a Kendeffy-lány, tudod, s ők is ott lesznek. A Szentes felesége Kendeffy-lány, tudod, s csak azért hívták meg az özvegyet, hogy a lányát ne hívhassák meg a patikusokhoz, ahol ma este nagy vacsora van.

Az igazgató örömmel elmosolyodott. Kendeffy Sárikával egyszer találkozott és nagyon kedvesnek találta. Felújult benne a pesti Váci utcai korzó, mert ez a kedves nagyvilági lány csak úgy lehelte a fővárosi életet. Meglehetős nagy birtokuk volt a határban, de Budapesten élnek a legelőkelőbb társaságban. Most már nem bánta az egész vacsorát, sőt örült neki, mert úgy érezte, mintha meg volna mentve.

4

A vacsora kitűnő volt, bár a Szentesék vacsorái nem voltak különösebben híresek. Paprikáscsirke volt s rántott csirke. Nagy szenzáció volt, hogy ugorkasaláta is volt. Aztán túrós és káposztás rétes, ez kicsit ragadványos volt, a papirosa nem sikerült, az egész tapadt, de igen jóízű volt. Utána párolt hús volt kovászos ugorkával, aztán torta. Egyéb nem volt.

Bor volt elég, nagyon jó egri bor, mert a városnak is vannak ugyan szőlei az utóbbi időben, de nem úri dolog a saját termésű gyenge bort inni. Hanem ez az egri vagy gyöngyösi bor, ez nagyon remek volt. Nem volt túl nehéz bor, lehetett inni, s itták is.

Az igazgató úgy volt ültetve, hogy a jobb oldalán Berta ült, a bal oldalán Sárika.

Berta soványabb volt, mint valaha s a keze állandóan remegett. Nem lehetett tudni, valami betegség miatt vagy a belső idegesség izgalma miatt, mert az első percben látnia kellett, hogy az igazgató nagyon tartózkodóan udvarias vele szemben, de úgy beszél vele, mint mindig, mint egy gyermekkel, akit nem vesz komolyan. Tréfálgatott vele, kötődött, kedves volt, de állandóan érezni lehetett, hogy semmibe sem veszi. Szegény Berta, ha soká nem látta Isaákot, beleélte magát abba, hogy komoly a dolog, s valóban készült arra, hogy egyszer csak kiböjtöli s elfoglalja helyét az iskola mellett olyan nagyszerűen megépített igazgatói lakásban s a társadalomban, ahol az Isaák előnyomulása szemmellátható volt.

Sárika viszont nagyon szép volt ezen az estén. Huszonkétéves volt, s mintha most lenne teljes virágzásban. Nagyon művelt lány volt. Érettségizett, ami ebben az időben még szokatlan s feltűnő volt, s lányok szokása szerint rendkívül jól tanuló volt s mindenre emlékezett. Nagyszerűen beszélt, kedves, kellemes és sok mindenhez értett, még a politikához is. Alkalmas lett volna rá, hogy nagykövet felesége legyen, s az európai szalonokban volt a helye, mert németül, franciául s angolul kitűnően beszélt. Isaák kissé érezte is mellette, hogy háttérben van, mert ő a nyelveket csak könyvből tanulta, s nem ismerte a fordulatokat, a nyelv élő lelkét, amit csak a valóságos gyakorlatban lehet megtalálni. S aztán szegény fiú is volt, aki otthonról nemcsak hogy egy fillér segélyt sem kapott, mióta a debreceni kollégiumba bevitték, de inkább neki kellett segíteni a családját, úgyhogy nem tudta diákkori nagy keresetét sem magára fordítani. De azt érezte, hogy a lánynak nagyon kellemes, mert ruhája kitűnő volt, nyakkendőben általában szinte kultuszt űzött, jólesett, hogy cipője, fehérneműje kifogástalan, s megvolt a gyakorlata, hogy a legjobb társaságban hogyan szokás lányokkal foglalkozni.

Örömmel hallotta, hogy a tanítványa, Borhiday Gábor nagyon komoly ember lett, sokáig bent volt a minisztériumban, de kevésnek találta a munkalehetőséget s most kormánybiztos, az alföldi csatornázás kérdésének tanulmányozására van kiküldve, rövidesen főispán lesz, esetleg képviselő, s akkor csak egy lépés, hogy államtitkár legyen belőle. Tisza István nagyon szereti s nagy jövője van.

Ha a választás nem sikerül, akkor mégis Pestre fog menni, s nem kétséges, hogy most könnyebben fog menni az elhelyezkedés, mint hat évvel ezelőtt.

Valósággal nyeregben érezte magát, mert megcsapta a budapesti társaság levegője, s jól látta, hogy az országban minden a társaság kezében van, s mindenki azt az állást és pozíciót nyeri el, amit társaságbeli értékeivel el tud nyerni, meg tud fogni. Magában sóhajtott egyet, nagyon helytelen volt az a lépése, hogy engedte magát leszorítani a helyes útról, ami megnyílt előtte, s eljött ebbe a poros alföldi városba tanárnak. Ki kellett volna várnia.

Egész idő alatt Pestről beszéltek Sárikával, s valósággal teleitta magát az otthagyott élettel.

Körülnézett a társaságon.

Szemben ült vele a polgármester, szokatlanul nagy, vastag ember, fekete kun arca volt, nagy orra s eleven, mosolygó szeme. Úgy ült ott, mint egy törzsfőnök. Hosszúszárú csibukot kapott, s azzal bedugta a száját, s többet nem szólott, csak hallgatta a beszélgetéseket.

Az urak nagyobbrészt cívis formájúak voltak. Polgár bácsi, a közgyám, pláne csizmában, s oly vastag volt, hogy úgy látszott, mintha kidagadt volna a csizmáiból, de nagyon kedves volt, jókat nevetett, s jókat mondott. Érdemes volt figyelni, ha megszólalt.

Az est hőse, mint mindig, bor mellett, Szekeres volt, egy ezüstbe borult földbirtokos, aki úgy ült itt is, mintha a bricskája bakján ülne; soha el nem mosolyodott, ellenben olyan kedves adomákat mondott, amelyekben rendesen volt egy kis öngúny, hogy akik ráfigyeltek, nyúltak a kacagástól. Most éppen azt mesélte, hogy tréfálta meg a két sógornőjét. Meghívta őket egymáshoz vizitre, s a két fösvény úriasszony egyszerre indult el hazulról, s a piac sarkán találkoztak egymással. Nagyon kedves volt, ahogy a szavaikat mesélte, hogy örültek meg egymásnak, azt hivén, hogy a másik elébe jött, hogy invitálja. Szóról szóra tudta, mit mondtak egymásnak s hogy elképedtek, mikor mindenik a másiknál akart ebédelni...

Vásáry doktor nevetett leghangosabban, mert ő nagyon jól ismerte a két úriasszonyt. Mind a kettő tele volt rigolyákkal, s egyik sem fizetett soha.

Az esperes, Balajthy András szép, előkelő, ősz fejű úr, hatalmas és tekintélyes ember, szintén itt volt és pipázva hallgatott.

Mártonffy doktor ügyvéd volt, előzőleg Borsod megyében élt, s elmondott egy kedves esetet, hogy egy parasztnak az ügyét igen nehezen tudta elintézni, s többhónapi szorgalmas munka után, mikor a fizetésre került a sor, azt mondta a paraszt, hogy olyan ajándékot fog kapni tőle az ügyvéd úr, hogy haláláig megemlegeti. Hát ő várt, hízott disznót, tehenet s más effélét, s egyszer csak beállít hozzá az atyafi, hogy hoz neki egy betanított Mátyásmadarat.

Feltűnt, hogy Józsiás professzor nem volt itt. Úgy látszik, csak képzelte, hogy meghívták. Vagy talán elvárta. Nagyon ingerült lehet most. Biztosan a Fertő körül cserkészik a diákokra.

Asztalbontás után a szalonba mentek át, s külön csoportok alakultak. A gazdák a legeltető társulat dolgairól beszéltek, hogy lehet jövőre megszerezni a csegei pusztát, az igazgató Sárikával egy sarokasztalka mellett tovább folytatták a pesti csevegést.

- Kedves igazgató úr - ült le hozzájuk Kendeffyné -, igazán nagyon örülök, hogy szülővárosomban ilyen igazgatót találok.

- Óh, nagyságos asszony, elpirulok, mint egy kislány.

- De komolyan, maga melyik Isaák-családból való? Erdélyi?

- Nem egészen, illetve Partium. Szatmár megyeiek vagyunk, de Erdélyből jöttek ki az őseink a fejedelmek alatt. Tordai nemes és alispán volt az egyik régi Isaák, aki Apaffy Mihály idejében bujdosóba kellett menjen...

- Lássa, egész erdélyiesen beszél.

- Talán egy kicsit szándékosan. Szóval, ez az Isaák Mihály menekülni volt kénytelen. Nem egyedül, hanem egész Torda megyével együtt. Megmaradtak a naplói, sajnos félbeszakadva, nagyon kedves és mulatságos. Teleki Mihály kijelentette a császári biztosok előtt, hogy Torda az Szatmár megyéhez tartozik. Emiatt nekik meg kellett telepedni Nagydoboson. Ott élt aztán valami tizenkét esztendeig mint ideiglenesen elkovártélyozott ember. Magával hozta a feleségét, négy gyermekét, hat cselédjét, tizenkét lovát, számtalan birkáját. Felesége meghalt, fia megházasodott, cselédjei elpusztultak, lovait ellopták. Sose tudta visszaperelni, s úgy látszik, nem is került vissza többet Tordára, itt maradtunk s az apáim papok lettek, paplányokat vettek, szóval már én szatmári bennszülött voltam.

- No de azért mégiscsak erdélyi, a Kendeffyek is erdélyiek. A nagyapám jött ide, s vett három- vagy négyezerholdas birtokot, sajnos az mind elment, most már csak kolduskodunk, ugye.

Az igazgató tudta, hogy hatszáz holdjuk még van, s a legjobb földek ezen a szikes területen, hát csak mosolygott.

- Mindig örvendek, ha egy erdélyivel összetalálkozom - mondta az úriasszony, aki rendkívül előkelő jelenség volt, olyan havas-piros volt még most is az arca, érezni lehetett rajta, hogy valaha bűbájos lányka lehetett, s ma is még valami végtelen édesség volt az egész lényében. - Mert tudja, Isaák, én is Kendeffy vagyok ám, nemcsak az uram. Elég távoli unokatestvéri viszony, ötödik vagy negyedik fokon, úgyhogy nem kellett pápai engedély.

- Nagyságos asszony katolikus?

- Én igen, de az uram ága reformált, úgyhogy Sárika reformáta.

Szekeres meghallotta, hogy vallásról van szó, odalépett.

- Akkor úgy vannak kérem, mint én. Én katolikus vagyok, a feleségem kálvinista. Én aztán, hogy a családi békesség nagyobb legyen, kitértem. Nincs abban semmi. Mondtam, hogy a pápisták nem vesztettek, a kálomisták nem nyertek.

Nagyot nevettek, s Szekeres továbbment, mert itt nem volt pohár az asztalon.

- Hát arról beszéljen már, mi lesz a diákokkal - mondta Kendeffyné, s kíváncsian előbbre hajlott.

- Mit tart helyesnek, nagyságos asszony?

- Nézze, ez nagyon kedves. Ezek a diákok. Hogy ezek megünnepelték az október hatodikát, nem? Énnekem ez annyira tetszik, hogy ki se mondhatom. Ez ma már csak egy ilyen ízig-vérig kálvinista tiszta magyar intézetben lehetséges. Hogy úgy spontán egyszer csak felkerekedik egy intézet diáksága, egy kis összeesküvést csapnak össze, s mint a madarak, kirepülnek a kalickából, s elmennek megkoszorúzni a hősök szobrát, hát ez nagyon kedves. Nem? Magának nem ez a felfogása, Isaák? Hallom, a maga öccse is köztük volt.

Az igazgató nevetett, de nem szólott.

- Még mit hallott, nagyságos asszony?

- Mondják, hogy a zsidók forradalma. Hogy a zsidó diákok biztatták fel a többit, de ezt én nem hiszem. Az csak úgy lehetséges, ahogy én elgondolom. Mint a madarak. Csiri, csara, egyszer csak az egész osztály felkerekedik, s kirepül az ablakon vagy a hátsó ajtón, az mindegy s elmennek énekelni a Himnuszt meg azt, hogy Kossuth Lajos... Hát nem édes? Nem ennivalók? Ezt mindenütt el fogom mondani. Remélem, a szegény gyerekeknek nem lesz semmi bajuk, hiszen ezért jutalmat érdemelnének. Nem?

- Meghívjuk a nagyságos asszonyt a hétfői konferenciára védőügyvédnek.

- Maga nagy diplomata, Isaák, hogy kivallat engem, s még egy szót sem mondott a saját véleményéből. Jöjjön csak, kedves sógor - s a főgondnokot odahívta -, jöjjön csak, jöjjön, hát mondja, magának mi a véleménye, mivel kell megjutalmazni ezeket az édes gyerekeket, ezért a mai hőstettükért?

A főgondnok, aki fájdalommal konstatálta, hogy Berta egész este szomorú, s most sincs jelen, azt mondta:

- Azzal, hogy meg fogjuk őket szabadítani a zsidóktól.

- Á, lári-fári, maguk mindjárt az antiszemitizmust viszik bele mindenbe. Mert tegyük fel, hogy egy zsidó deák volt az első, aki elkiáltotta magát, bár nem tudom elképzelni, hát nem érdemelné meg az a deák a vitézségi érmet ezért az ötletért?

- De szabadelvűen kezeled a vitézségi érmeket.

- Na nézzék, hát olyan ritka a mi világunkban a vitézség, hogy ezért csak megérdemelnek egyet?

- Nem olyan egyszerű a dolog - mondta a főgondnok. - Már nagyon a nyakunkra nőnek ezek a zsidók. Most is a Patkós-birtok megint zsidó kézre került. Megeszik még a fülünket is. És mi lesz az iskolai fegyelemmel. Én bizony amellett vagyok, hogy ki kell vizsgálni a dolgot s ha tényleg zsidók voltak az indítványozók, példásan meg kell őket büntetni. Nem mondom, nem kívánom, hogy csak egy keresztyén fiúnak is baja legyen egy ilyen hazafias tüntetés miatt, de azokat meg kell szabályozni, s el kell venni a kedvüket mindenféle agitáló kedvtől.

- Hagyja maga, éppen most mondta az igazgató, hogy az ő öccse is benne van a dologban.

- Pardon, nagyságos asszony, most méltóztatott megállapítani, hogy én semmit se mondtam.

- Maga diplomata, Isaák, magát felvisszük Pestre. Nincs magának itt semmi keresnivalója.

- Dehogy viszik, nagyságos asszony - kiáltott fel a polgármester. - Nem adjuk ám oda. Nekünk is szükségünk van egy-két kultúremberre. Sokra nincs, de egy-kettő elfér. Most is milyen remek ideája volt az igazgató úrnak, mikor mint községi képviselőtestületi tag, amint belépett, azonnal keresztülvitte, hogy ezt a mocsárt a vasút mellett megszüntessék. Tessék, már a leggyönyörűbb fák állanak ott, s örök idő óta csak a nád meg a sás meg a sár bűzölgött. Mondhatom, oly remek beszédet mondott, hogy egyetlen hang se volt ellene. Le a kalappal. Aki első fellépésére ilyen egészséges ideával jön, s azt keresztül is tudja vinni, az nagyon sokban segítségére lehet a városnak. Az igazgatónkat nem engedjük innen elvinni.

Az igazgató csöndesen mosolygott. Kissé meg volt hatva, hogy mégis méltánylással vannak vele szemben. Úgy ült ott, mint valaki, aki körül harcok folynak, akitől várnak, akire büszkék az emberek.

Sárika rápillantott, s kissé rajta is felejtette a szemét.

- Sárikám, és te mit mondasz ehhez?

- Én azt hiszem, a diákokat egy kicsit meg kell büntetni, de nem nagyon, úgyhogy ne fájjon nekik.

Az igazgató rápillantott, mosolygott, s arra gondolt, hogy okos lány. Okos felesége lesz valaha valakinek. Nézte a lányt, aki semmiben sem hasonlított az anyjához. Barna volt és olyan acélos, nem szeleverdi, mint az anyja.

Hiányzott talán ez a naiv báj belőle, de milyen jó felesége lehet valaha valakinek.

Valaha valakinek - folyton ez motoszkált a fejében.

- Na, Isaák, ez aztán Kolumbus tojása, ezt elfogadhatja - mondta vidáman s megnyugodva Kendeffyné.

Az igazgató érezte, hogy az állása sziklaszilárd, s szinte bánta is. Nem volna rossz most kerülni Pestre. Ha aztán az ember megvénül, elnehezedik. Már most is azt érzi, hogy a sár lehúzza magához. De viszont mint kérelmező jelenni meg Pesten, s állást kérni... Jobb lesz az úgy: megérkezni... Beérkezni...

- Tavasszal esedékes a törvényhatósági tagok újraválasztása - mondta a polgármester -, nem tudom, mit szól hozzá az igazgató úr, de nekem elhatározott szándékom, hogy őt fogjuk beküldeni. Ő majd megvédi a mi érdekeinket. Hiába küldünk ezekből a mi embereinkből, ez nem tud beszélni, s egyik sem tudta soha érvekkel alátámasztani a kívánságainkat. Nem szörnyű, hogy mi fizetjük az óriási útadót a megyének, s a mi utainkkal ennyit sem gondolnak.

Pattintott egyet kövér ujjaival.

Az igazgató mosolygott. Felsőbb matézis és útépítés a pusztán... Valami különöset érzett, mintha égne a bal arca. Arra nézett, Sárika szeme volt rajta, s ahogy összenéztek, a lány pillantása melegen s mosolyogva állotta az ő nézését, úgyhogy neki kellett elfordítania a szemét...

- Ha Pestre jön, kedves Isaák - mondta Kendeffyné -, el ne kerülje a házunkat.

Az igazgató könnyen meghajtotta a fejét.

- Nagyságos asszonyom, rendelkezésére állok, és ha maguk teniszezni akarnak, az iskolakertben kitűnő pályát csináltunk most, s annak a megnyitását éppen a héten akarom megtartani. Remélem, megtisztelnek. Nem is utolsó dicsőség, amit Sárika megnyerhet, a montreuilly-i díjak után nálunk teniszkirálynő lenni, mi tudniillik veszedelmes partnerek vagyunk: most kezdjük tanulni ezt a nemes sportot.

Sárika felnevetett:

- Óh, nagyon szívesen leszek tréner idehaza - mondta, mert az egész város tudta róla, hogy híres teniszbajnoknő.

- Ez hazafias kijelentés - szólt oda a polgármester. - Lássátok, ez már megint siker. A mi igazgatónk újabb sikere.

A főgondnok kedvetlenül nézett az igazgatóra.

5

A Fertőben a diákok még mindig ébren voltak.

A tágas alacsony szobát egy petróleumlámpa világította meg. A sarkok sötétek voltak és piszkosak, egy olyan helyiség volt ez, ami nem is lehetett más, csak piszkos. Rozoga faágyak nyúltak el a fal mellett, tele poloskával, s a szalmazsákok rendetlenek voltak, a takarók silányak, barnák, feketék, a diákok maguk gondoskodtak a mosásról, s így szeptemberi berukkolás óta még senki sem váltott lepedőt. A cipőt maguk tisztították maguknak, s a múlt hetekben eső volt, az akkori sáros cipők még most is ott állottak a fogas alatt, azonmód sárosan, nagy lehullott sárdarabok szárazan mellettük, mert a takarítást is csak úgy végezte egy vén, fogatlan, morgó bejáróné, hogy semmit se csinált, igaz, fizetést is ahhoz illően kapott.

Valami végtelen sivárság s szomorúság volt ebben a kamarában. Szegénység és elhagyatottság, elhanyagoltság. Innen kellett kinőni annak a generációnak, amelyik a jövő század első harmadában az országot kiemelje a nehéz sorsból. Ügyvédek, orvosok, tanárok, jegyzők, szolgabírók lettek azokból a fiatalemberekből, akik a múlt század végén ebben a szomorú barlangban nőttek. Most visszagondolva rá, nem is lehetett más ebből a világból, csak ami lett. Gazdasági válság, világháború, forradalom, a középosztály tehetetlensége, a közállapotok megromlása. Ez a diáklakás szimbóluma volt annak az elhanyagoltságnak, amiben a századot végezte a magyar intelligencia, s ahonnan kinőtt az új század. És szomorú az volt, hogy ez a lakás nem volt egyetlen és különleges. Minden vidéki gimnázium hasonló lakásviszonyok közt nevelte az ifjúságot. Rozsnyótól Brassóig, Sárospataktól Kalocsáig mindenütt ez volt az általános. Az ifjúság a saját kedélyében találta meg az élet hajnalkorának a derűjét és örömeit, mert a környezete annyira züllött és keserves volt, hogy abban semmi szép és semmi felemelő nem volt. Még a debreceni kollégiumban is így volt. Ma még állanak a régi diákcétusok a régi épületben, pár éve elvittem oda a feleségemet, hogy megmutassam neki diákkori életem tanyáját, ahova a szívem ma is olthatatlan szerelemmel visszahúz. Megdöbbentem, hogy ugyanazokat a vaságyakat találtam s ugyanazokat a telefaragott, alacsony asztalokat. Én úgy emlékeztem vissza harmincöt év távolából, hogy termek voltak, s megütődtem a szegénységnek szörnyű szomorúságán. Ma tanítóképezdei növendékek laknak benne, mert azóta pompás internátus épült a gimnazisták és az akadémiai hallgatók számára, külön kétágyas szobákkal, villanyvilágítással és vízvezetékkel. A feleségem megdöbbenve s szorongva nézte a szomorú farkasbarlangokat s a végtelenül szomorú tofla ruhájú, elhanyagolt külsejű, szegény fiúkat, akik olyanok voltak, mint valami éjjeli menedékhely lakói. Akkor nyár volt, s olcsón bennhagyták őket nyárra is, s a fiúk, hogy magukat eltartsák s a kollégiumi díjakat be tudják fizetni, fahordásra vállalkoztak napszámba a fakereskedőnél, s a vagonokból meglepően alacsony napszámbérért rakták éppen ki a fát, s akik otthon voltak, az ágyon fetrengtek fáradtan, mint a zsákhordó munkások a Dunapart kövein, s ugyanolyan szomorú szegényszag volt körülöttük, mint a barakkok vedlett lakóinál.

Fölöslegesnek látszik, hogy az ember ma panaszkodjék a múlt bajai miatt, de ha megvizsgáljuk ifjúkorunk képét, rá kell jönnünk, hogy ez volt az alapja az utolsó huszonöt év nemzeti bajainak, s talán intő lesz annak a generációnak, amely ma van hivatva az ifjúság életéről gondoskodni.

Egy nemzetnek legfőbb kötelessége mindig csak az lehet, hogy gyermekeiről gondoskodjék, s azt igyekezzék belenevelni a jövő helyes és szép élésébe. Egy ilyen fertőben felnőtt generációnak nincsenek igényei felnőtt korában sem, mert nem szokott hozzá az igényekhez. Lehet, hogy szüleik azért nem aggódtak sorsuk felől, mert ők még szomorúbb ifjúkort értek. Ezeknek a fiúknak túlnyomórészben szegény szüleik voltak, akik még ebben az időben is hasonló nyomorban éltek a nádfedeles kis házakban, pénzkereseti lehetőségek nélkül, s megnyugtatta őket az a tudat, hogy fiaikból elvégre mégiscsak urak lesznek.

Úrrá lenni, ez volt ennek a kornak a vezéreszméje. Minden szülő csak arra törekedett, hogy a maga nehéz életsorából kiemelje a gyermekét, s élére állítsa valami hivatal révén a tömegnek. S ha ezekből a parasztfiakból vagy kisiparos-gyermekekből később szolgabírák lettek vagy közigazgatási tisztviselők - basák lettek, akik semmit nem gondoltak a nép, a tömeg kívánságaival és szükségleteivel, csak arra gondoltak, hogy magukat kárpótolják az ifjúkor hiányaiért, ha ügyvéd lett, nyúzó fiskális lett, ha férj lett, házizsarnok lett.

Ezekben a diákkamarákban nemigen voltak témák. Mit beszéltek éjfélig tartó vidám együttlétük alatt? Pletykát egymásról és a tanárokról, amire mélyen lefojtott érzékiségük vitte őket. Magasabb eszmei vagy elvi szempont nem érdekelte őket, a nap témái kielégítették. Ebben az időben az orosz diák az emberiség problémáival foglalkozott, a német diák a közgazdaság elveivel birkózott, a szomorú magyar Alföldön azonban állati tengődésben éltek. A tananyag abszolúte nem érdekelte őket, legfeljebb arról vezettek listát s végeztek számításokat, hogy kire mikor kerül a felelés sora, s sokat beszéltek a Józsiásokról, akik spicliskedtek s megakadályozták őket abban, hogy szinte rablóbandákká alakuljanak.

A környezet magasabb szempontból sem gyakorolhatott rájuk kedvező befolyást. Ennek az Alföldnek földmívesnépe ebben az időben érthetetlenül eldurvult volt. A város piacán volt egy artézi kút, a lányok odajártak vízért, s míg a meleg kénes illatú vízzel telecsorgatták a pléhkannáikat, míg sor került rájuk, kaszinóztak, diskuráltak, s a legfiatalabb lányok is fesztelenül beszéltek a legdurvább szavakkal, s a diákkamarák bármikor kaptak lányvendéget, akik a fiatal diákvér túlpezsdülését lecsapolták. Maga a kun paraszt rendkívül nehéz lépésű és tunya gondolkodású volt. Magasabb politikai, gazdasági vagy pláne kulturális gondolat nem jutott el hozzájuk. Itt még a képviselőválasztás sem okozott mozgalmat. Két nagy város volt egy kerület, egyiknek lakossága tízezer léleken felül volt, a másiké is hét- vagy nyolcezer. Tizenöt-húszezer léleknek volt itt joga egy képviselőt választani, mert a kormány számolt ennek a népnek az ellenállásával, ellenzéki szellemével, s ilyen stratégiai sakkhúzással vette ki a méregfogát annak, hogy a nép az ország dolgába beleszólhasson. Most visszagondolva, egészen csodálatosnak látszik ez a politika, s alig lehet megérteni, hogy micsoda emberek voltak azok a kormányférfiak, akik erőszakkal így rendezték az országot. Híre volt, hogy Erdélyben román kerületek vannak, ahol százhatvan választó elég volt egy képviselő megválasztására. Azokkal a biztos kerületekkel fizette a kormány a hű képviselőket, akiket okvetlen be kellett hozni, a hirtelen kinevezett államtitkárokat, és még azt az egy-két írót is, akit benn akart látni a parlamentben.

Végtelenül szomorú, élő halálra ítélt állapot volt ez.

Ennek a kornak a gyermekei voltak a fiúk, akik most az október hatodiki hazafias sztrájk ügyeit tárgyalták.

- Ki fogják hát csapni a zsidókat?

- Fenét fogják, húszan vagyunk az osztályban, ha a hét zsidót kicsapják, akkor tizenhárman maradunk, és ez szerencsétlen szám.

- Fussbaumot nem fogják kicsapni, mert az anyjánál vásárolja a fehérneműjét minden tanár.

- Steinert se fogják, mert az apja ügyvéd.

- Schwarzot se fogják, mert a Steinerrel a legjobb barátságban van.

- Steiner Náthánt, azt kicsapják.

- Miért?

- Hát olyan kicsi zsidó.

- Nem engedik a nagy zsidók. Azoknak, barátom, olyan összeköttetésük van, hogy csoda.

- Persze hogy nem engedik, ott van Kondor ügyvéd, a főgondnok a markában van.

- Tudjátok, kit fognak kicsapni?

- Kit?

- Jókeleszt. Nagyot kacagtak.

- A jó vóna.

- Ej, de megzsákoljuk, ha meglesz az érettségi.

- A tavalyiak is ígérték, azok se zsákolták meg.

- Nem, mert megszökött. Az érettségi napján elutazott családi fedezet alatt.

- Nahát én nem engedem el neki. Én már második óta fenem rá a fogamat. Míg algimnáziumban voltam, minden évben felpofozott egypárszor.

Nyílt a kis kapu, s csapódott, behallatszott. Kicsit elhallgattak, nem kellemetlen vendég jön-e.

- Farkast emlegettek, jön Jókelesz.

Mindnyájan nevettek, de idegesek voltak.

Nem Józsiás tanár jött, hanem Altmann és Gondos Márk.

- Szervusz, szervusz - üdvözölték őket.

- Láttuk, hogy még világos van, hát bejöttünk.

- Na, mi van, mi lesz?

- Ti mit tudtok?

A két zsidófiú oly otthon volt náluk, egyáltalán semmi nyoma nem volt a diákok közt semmi ellentétnek, az, hogy ezek zsidók voltak, egy vonalnyira sem változtatta meg a diákviszonyt. Éppen olyan szegények voltak, mint ők, s ugyanaz az észjárásuk volt. Éppen úgy nem szerettek tanulni, ezek is csak éppen urak akartak lenni valaha, hogy kiszabaduljanak az otthoni nyomorból.

Az egyiknek az apja szatócs volt, a másiké szappanos, mind a ketten átvették a többi fiú felfogását az életről, de tudták, hogy nekik kevesebb lehetőségük lesz majd az életben, mint a keresztyén fiúknak, nem lehet belőlük szolgabíró.

Egyik leült a Sebi ágyára, a másik a Mesterére.

- Ma dől el.

- Hogyan?

Altmann, a szappanos fia, fontoskodva mondta:

- Péteryvel találkoztam, azt mondta, hogy ma vacsora van a nagybácsijánál, Szentesnél, ott lesz az igazgató úr is.

- Az a kérdés, ott lesz-e a kos?

- Fenét lesz. Vagy egyik, vagy másik. Gondos Márk hallgatott.

- Barátaim - mondta -, ha engem kicsapnak, akkor felakaszthatom magamat. Mindenki azt meséli, hogy én vagyok az értelmi szerző. Isten bizony, sose jutott eszembe se, mi közöm van nekem az október hatodikához, annyi közöm van, mint őfelségének, Ferenc Józsefnek.

Ezen nevettek, csak azért, mert a királyt mondta.

- Miért csapnának ki, te egy szót se szóltál. Ellenben Ferenc József beleszólt.

- Na látod.

- Csapják ki Pétery Pistát, ő tartotta a beszédet.

- Hűj, de kutya rosszul beszélt. Azt hittem, jobb szónok. Olyan frázisokat mondott, hogy a "Kárpátoktól az Adriáig" - mondta Gondos.

- Mi a nyavalyát mondjon, ilyenkor azt kell mondani. Gondos Márk cigarettadobozt vett elő, s az tele volt dohánnyal. Sodort egyet, azután sorra adta a fiúknak.

- Már valami modernebbet kellene mondani.

- Hadd a fenébe azt a modernséget, mert ha ezt a szót még egyszer kimondod, ellened vallok.

Gondos Márk elhallgatott. Valami keserűség, savanyúság volt a szájában. Úgy érezte, megkapta a pofont, s hallgatnia kell. Nem könnyű az, lenyelni ezeket a brutalitásokat. Miért?

- Én éppen olyan magyar vagyok, mint akárki - mondta, s röhögött egyet hozzá.

- Aj, hagyjátok a fenébe, inkább beszéljünk a lányokról.

Nevettek, s elkezdtek a lányokról beszélni, de olyan mosdatlanul, hogy szinte alig érthető, hogy hogy fejlődött ki a magyar középiskolák diáksága közt a véghetetlen durva, lealacsonyító nyelv és felfogás. A nő az ő szemükben csak az állati kéj kielégítésének anyaga volt, s ezek a fiatal fiúk, akiknek oly sima volt még az arca, a bajusz és a szakáll még alig ütközött rajta, oly mosdatlan nyelvűek és lelkűek voltak, nyoma sem volt annak, hogy a nőben valami magasabbat s tisztességeset lássanak, annak meg még kevésbé, hogy embernek tekintsék. Nem is igen volt alkalmuk nőkkel találkozni. Úrilányokkal soha szót nem válthattak, semmi társadalmi lehetőség nem volt, hogy valahol összejöhessenek lányokkal vagy úriasszonyokkal, s így magukba fojtva úgy éltek, mint az élet rabjai, a börtönben fantáziájuk kicsapongására voltak utalva, s az volt a divat, hogy ezt a szájjal s szóval való kéjelgést féktelenül űzzék.

A házigazda jött be, Balabás uram, mezítláb s ingben, gatyában jött az ágyból.

- No, még nem feküsznek le az úrfiak? - kérdezte.

- Jöjjön, Balabás bácsi, gyújtson rá.

Az öreg az asztalhoz lépett, s a fiúk szemtelenül azt kérdezték:

- Mondjon egy jót, Balabás bácsi.

A vén végrehajtó borostás arcán vigyorgás volt, rossz fogai közt megnyálazta a megsodort cigarettát, s azt mondta:

- Hát tudják-e maguk, azt mondják meg, melyik nő a jobb, a sovány vagy a kövér?

Erre megindult a röhögés és a vitatkozás.

Egy félóráig eltartott, mikor az öreg megmondta a véleményét:

- Én evvel egy liter bort nyertem egyszer, mer megmondtam, hogy a sovány jobb, mer a kövér hamarabb kifárad.

Ez volt az előkészület a másnapi leckére. A könyv az senkinek sem jutott eszébe.

6

Nyilas Mihály az asztal mellett ült és írt. Sietve írt, mert sietnie kellett. Október harmincegyedikén járt le a Mészáros-féle pályázat a Nemzetiben, s a darabja még sok munkát kívánt. Ma úgy fel volt izgatva az események miatt, hogy úgy érezte, szépet fog írni.

A IV. felvonás nagy jelenetét írta, mikor Sertorius, a nagy rabszolgavezér az édesanyjával találkozik.

Nagyon vigyázott rá, hogy ne hasonlítson a Coriolanus találkozásához Volumniával, mert a helyzet kissé hasonlít. Coriolanus a hazáját ostromolja, s Volumnia a hazáját védi meg, fia ellen. Sertorius, a rabszolga, Rómát akarja megközelíteni, s most, mikor búcsút vesz spanyol hazájától, hogy a roppant távolságban levő zsarnoki várost, a városok városát meghódítsa, anyja, aki elkísérte őt a határig, búcsút vesz tőle: nagy titkot árul el. Az anya nem rabszolganő, csak az apja volt rabszolga. Az anya a patríciusok vérét hordja magában, s csak a sors különös kényszere, nem is a szerelem, hanem a családi helyzet dobta egy rabszolgának az ölébe. Ezt vallva, nem akarja őt visszatéríteni erről az útról, mert dicsőségszomj van benne, csak fel akarja világosítani, hogy Rómának ne lerombolója legyen, hanem urává akarjon lenni, mert joga van rá. Az anyai ősök patríciusok voltak, s csak azért vándoroltak ki a kolóniába, mert sérelem érte őket otthon. Az anya ezért a fiában, a válás pillanatában fel akarja ébreszteni a nemes érzéseket, a büszkeséget és fiúi kötelességet az ősi honnal szemben.

Mikor odaér az anya, hogy legyőzi szemérmét, s fiának megvallja a tragikus érzéseket, Misi olyan szavakat talál, amelyektől zokogás tör ki a lelkéből.

Leborult az asztalra, úgy sírt, mert a saját életét érezte, s azt írta meg ebben a tragédiában. Az ő anyja az, aki itt beszél. Az ő anyja is főúri ősökre tekint vissza, s az ő szenvedései fakadnak fel a mély nyomorban a parasztház mélyén.

Könnyen tudta a rabszolgavezér alakját megrajzolni, csak saját életét és gondolatait kellett leírnia, ő már három év óta a magyarságot mindig úgy tekintette, hogy vérségi kötelékkel van összekötve annak minden rétegével, s azért fájt neki a nép elnyomása az urak által, mert az volt az érzése, hogy egyik testvére nyomja el a másikat. Ő volt tehát az a Sertorius, aki magára veszi azt a feladatot, hogy élére áll a néptömegnek, hogy fegyverrel kivívja a jogaikat. Kenyeret és jogot akart szerezni testvéreinek a testvérektől. Mély megrendülés szaggatta a szívét, mert érezte azt a tragikus feszültséget, amelybe ő maga is belekerülne, ha valóban vállalkozna valaha erre a munkára.

Mikor kisírta magát, megállott, s újra olvasta a drámai jelenetet:

Anyám, te szent, dicső anya, te most
megtörted azt, mi bennem legvadabb.
Egy isten voltam én, fekete isten,
komor, miként komor az ezredek
órjási szobra, mely a tengerek
fölött komor pompájában úgy uralg.
És most egyik felem leomlott, mintha az
homokból épült sár vala csupán,
ám mit teend a másik fél szobor...
Anyám te most megölted hű fiad...

Az anya:

Fiam, te drága kedves kis fiam,
ne tűnődj és ne értsd balul szavam.
Nem véltem én megrontani szíved,
csupán tudásodra adom, hogy értsd,
nem csak komor bazalt vagy, a tetem
szilárd kövében van arany is ám.
Ez nem ronthatja meg szíved vasát,
ez még acélosabbá kell hogy tégye azt.

A szíve dagadt az örömtől, hogy ilyen jól megtalálta a megoldást, s csodálta Maya nagyszerű elméjét, hogy ilyen kitűnően ki tudja fejezni azt a finom gondolatot, amely őt eltölti. Csak a jambusokat kell még csiszolni. A formával baj van, bár úgy érzi, a mondanivaló pontos és tökéletes.

Lehetetlen, hogy a darab meg ne kapja a kétezer koronás díjat.

Dagadt a szíve, s az anyja arcára gondol, milyen ámulva és boldogan fogja a dicsőség hírét hallani. Anyja, a paplány, mindennél jobban tiszteli a költőket, s az apja, ha este hazajön ökreivel a mezőről s anyja azt fogja mondani neki, hogy a fiad kétezer koronát nyert az ország első színpadán a beadott pályaművével, akkor az öregnek a szeméből könnyek fognak szivárogni az örömtől, bár sohase látta sírni életében, de káromkodni annál többször.

Ott volt a szíve most az anyjánál, a szegény kis torz anya ölébe hajtotta a fejét, és valami kimondhatatlan szeretetet érzett az édesanyja s az egész emberiség iránt.

Ebben a percben gyanús neszt hallott. Mintha a külső ajtót nyitnák. Hazajött a bátyja.

Hamarosan s rémülten rakta össze papírjait s eldugta a fiókban, s előhúzta az asztalról a kikészített iskolai könyveket, és úgy rakta maga elé, mintha erősen bele volna temetkezve az iskolai penzumba.

Kis idő múlva a bátyja csakugyan benyitott.

Nagyon szép volt, ahogy benézett. Hosszas, kerekded arca csillogott, erős, barna szemei fényesek voltak s kedves mosoly volt az arcán.

- Te még fenn vagy?

- Igen - mondta mosolyt erőltetve, de alig volt hangja.

A bátyja megállott felette, s belehajolt a latin szövegbe, amely előtte ki volt terítve.

- Tacitus?

Nem felelt.

- Tacitus az egyetlen író, aki olyan finom és pontos, mint a matematika.

Szerette volna a szemeit megtörölni, mert érezte, hogy az előbbi könnycseppek maradéka rajta van, de nem merte, félt, hogy észreveszi a bátyja.

- Tacitus a legnagyobb író. Nem is nagy író, hanem nagy elme. Mert a legnehezebb az élet tényeit oly logikusan s világosan látni, mint egy matematikai képletet. S Tacitus ezt teszi... Persze, te már nem vagy képes Tacitust olvasni, nyelvtani elemzéssel pedig nem lehet eljutni az írói gondolat élvezéséhez. Rosszul tanítják ma a latint. Még az én időmben, pedig az se volt olyan régen, s már mi igen messze estünk attól a régi latinizáló kortól, mikor latinul beszéltek a kollégiumokban, de azért én s mi páran az osztályban el tudtunk jutni oda, hogy egyfolytában olvastuk a klasszikusokat. Tacitust is azért persze nem gimnazista koromban értettem meg, hanem volt egy idő, amikor nagyon rávetettem magamat a latinra, az egyetemen, valahogy egy kicsit heccből, akkor fedeztem fel magamnak. A tanulásnak az az egy értelme van, ha az ember annyi hasznát veszi, hogy rájön nagy dolgoknak a megértésére... Azért én nem vagyok a latin tanítás híve, mert ma már az életben nincs szükség a latinra, mint nagyapáinknál... már az apáink sem vették sok hasznát... De azt nagyon sajnálnám, ha a latin klasszikusokat meg nem ismertem volna, sokkal szegényebbnek érezném magamat... Különösen éppen Tacitust sajnálnám, ha nem találkoztam volna vele... Igen, azt akartam róla mondani, hogy Tacitus oly világosan tud megfogalmazni egy karaktert, egy életsorsot, egy embernek az egész életjelentőségét, hogy az mind egy-egy tökéletes, egyszerű alapigazság hatásával van közölve. S ez a legnehezebb, mert az emberek élete rendkívül sokrétű. Ebből a szempontból Tacitus hibás is, hiányos is, mert ő leegyszerűsíti az egyéniségek rajzát. Nem foglalkozik egyébbel belőle, csak amire szüksége van, például hogy mi szerepe van Britannicusnak az államélet fejlődése szempontjából. Ha egy író ennyire csak egyes szempontokat vesz tekintetbe, persze könnyebb a helyzete, mert elmellőzheti a fölöslegeseket. Letisztítja a csatlakozó mozzanatokat, s egy aranyszálat von ki csak abból az életből, amelyet bonckés alá vesz. Mert a jellemek és az életek különböző fajsúlyú anyagokból vannak megteremtve. Van bennük kő, homok, sár, s van a nemesebb lelkekben arany. Tacitus mindenkiben megtalálja azt a kis aranyat, ami benne van. Még a sötét és zordon figurák is arannyal verettek nála. Vagy tömör, sziklaszerű jelenségnek építi fel... Mindenesetre a legjobb elmeképző stílus az övé... Na, de hát most már menjünk aludni, éjfél elmúlt.

A szivarja is éppen véget ért, körülnézett, hogy hova törje, aztán meggondolta, nem akart az öccse szobájában bagót hagyni.

- Mi az, te sírtál? - nézett meghatva az öccse arcára.

- Nem, Géza bátyám...

Az igazgató hosszan nézte az öccsét.

- No, nem kell odaengedni magadat ilyen gyáva érzéseknek. Neked nem lehet semmi bajod, s a többinek sem. Nem fogjuk olyan tragikusan felfogni a dolgot. Már megvan a garanciám, hogy senki sem kívánja a fiúk szigorú megbüntetését... De erről ne szólj senkinek.

Megsimította a Misi fejét, amitől annak megint s még hevesebben elkezdett ömleni a könnye, mert az volt az érzése, hogy így kellene a testvéreknek, a rokonoknak, a magyaroknak s az egész emberiségnek szeretni egymást.

- No, te csacsi - mosolygott rajta a bátyja. - Hát miért sírsz?

- Nem azért...

- Hát miért?...

- Én nem tudom...

- Na, feküdj le szépen, s ne maradj fenn ilyen sokáig, reggel korán kell kelni.

- Igen.

- Hát jó éjszakát, fiacskám.

- Jó éjszakát, Géza bátyám.

Az igazgató elment, s behúzta maga után az ajtót, ő pedig nagyon gyorsan levetkezett, lefeküdt, s egy perc múlva már aludt is,

7

A nyolcadosztály terme a földszinten volt, a jobb oldali folyosón, ott, ahol a folyosó megtörik s a hátsó udvarra nyílik.

Történelmi regényt írok, ez a dolog a régi históriai múltban folyik le; a múlt században; annak is az utolsó évében. Abban az időben volt a humanista iskola legsúlyosabb válsága. A tanterv s a tananyag az élettől teljesen idegen volt. Latin klasszikusokon nevelték a diákságot, hexameterekkel abrakoltatták őket, de a fiúk nem akarták ropogtatni ezt a zabot. De nem akarták a többi tárgyat sem, mert még az élet-anyagot áruló címek, mint a történelem, a természetrajz, a természettan is, olyan elvont volt, hogy még nehezebb volt, mint a klasszika-filológia.

A tanár is oly idegen volt a tananyaggal szemben, mint a diák. A tanár bejött a zsibongó osztályba, s erejének legnagyobb részét a fegyelmezés foglalta le, ami elég nagy munka volt, mert hiszen a tanítási anyagot valósággal kalapáccsal s kegyetlen szigorral lehetett csak a fiúk fejébe verni. A tanár leült a katedrán elhelyezett székre, s onnan nem állott fel többet, míg csak a megváltó csengettyűszó fel nem hangzott.

Közben félórát magyarázott, s félórát feleltetett. A magyarázat alatt az egész osztály aludt, a felelés alatt pedig drukkolt, hogy rá ne kerüljön a sor. Akit kiszólítottak, annak ki kellett menni a fekete tábla elibe, s ott vallást tenni arról, hogy körülbelül mi maradt meg a fejében a tudományból, amit előző órán a tanár lehetőleg szó szerint elmondott, ahogy a tankönyvben van, s aztán otthon privát szorgalomból be kellett vágni a szöveget. Tisztán a memóriára volt építve ez a tanítás. Aki szalmázott s a maga szavaival mondta el a napi leckét, az az egész osztály közmulatságára szerepelt, mert hisz mindenki előtt ott volt kinyitva a könyv, s azzal szórakoztak a fiúk, hogy ellenőrizték, hogy zavarja össze szekundában-testvérük a mondatokat. De aki kivágta a rezet s elfújta az egész anyagot szó szerint, az mindenesetre köztiszteletet szerzett magának.

Mért adták ezekbe a gimnáziumokba a szülők a gyermekeiket? Bizonyára nem azért, hogy tudóst neveljenek belőlük, hanem részben azért, hogy a szülők társadalmi rangjának megfelelő képesítést szerezzenek a fiaik, részben azért, mert a szülők ki akarták emelni a gyerekeiket abból az alacsony sorsból, amelyben ők tengődtek. Gazdák, iparosok, kiskereskedők, kishivatalnokok, szegény lateinerek azt remélték, hogy a fiaik, ha megszerzik az érettségit, ezzel diplomát kapnak arra, hogy urak legyenek. Hogy úri pályákra mehessenek. Aki érettségizett, abból már nem lesz hároméves baka, hanem egyéves önkéntes úr, s egy év múlva tiszthelyettes, aztán tartalékos hadnagy, főhadnagy, kapitány. Ha a gyakorlatra bevonul, s felveszi az aranyzsinóros egyenruhát, éppen olyan elegáns úriember lesz, mint a császári és királyi tisztek. Aztán ha a matúra megvan, istenem, minden lehet belőle. Jogász, ügyvéd, a városok vezetői, a megye urai. A minisztériumok előkelői, a bíróságok fejei. Lehetnek mérnökök, orvosok, tanárok s még az isten tudná mi minden. Egy bizonyos, urak lesznek. Nem kell nekik a nehéz testi munkában őrlődni s még ha nem jutnak is valami nagy gazdagsághoz, legalább meg lesznek kímélve a nyomortól és a szégyenteljes munkától.

A fiúk is tudták ezt úgy homályosan, s igazat adtak a szüleiknek ebben a magas reményben és vágyban. Oly magas volt a jutalom, hogy azért el kell viselni ezeket a gyötrelmes nehéz iskolai órákat, amelyekben semmi örömük nem volt. Tanulták a logaritmust és a vegytani képleteket. Tanulták heti nyolc órán át a latint, s még a nyolcadik osztályban sem volt köztük egy sem, aki latinul egy egyszerű mondatot ki tudott volna élőszóval mondani. Tanulták a görögöt az ötödik osztálytól kezdve heti négy órán, s fogalmuk sem volt, hogy mi az az aorisztosz. Arról meg pláne nem, hogy a görög kultúra mennyi szépet produkált. Tanulták a németet is, a harmadik osztálytól kezdve, de hat év alatt annyit sem voltak képesek bevágni, hogy ha a sors külföldre vitte volna őket, egy pohár vizet képesek lettek volna kérni. De hogy is tanulták volna meg, mikor a német tanár maga sem tudott németül, s a szakvizsgán már negyedik ízben bukott el. Nem lehetett kitenni az iskolából, mert egy főember lányát idejében elvette, Fieber tanár vérverejtékesen vergődött Schiller Tell Vilmosával és Goethe Iphigeniájával. S nyaggatta a nyelvtani szabályokat az előtte ismeretes nyelvtani kulcsok segítségével. Minden nyelv egy kaptafára volt húzva a tanítás menetében. Úgy ment a latin, mint a görög vagy a német. De a németet a német gyermeknek is úgy tanították, hogy ha az osztályba német anyanyelvű gyermek került, rendes dolog volt, hogy éppen a németből elégségest kapott. Éspedig olyan német tanártól, aki a pincérnél utazás közben, ha ugyan utazott valaha, csak a legnagyobb nehézséggel tudott megrendelni egy ebédet.

Így alakult ki az a közszellem a diákok közt, amely egyszerűen börtönnek s kínzókamrának tekintette az iskolai életet, s mikor a nyolcadikba került, akkorára már úgy vélte, elég jogot szerzett hozzá, hogy felszabadítsa magát a tanulás rettentő kényszere alól, s előlegezze magának egy jövendő boldogabb kornak a szabadságait.

Hiszen már csak egy vizsgán kell túllennie, s itt a szabad élet. Az a vizsga a rettegett matúra volt, amelyet zárt teremben, minden segédeszköz nélkül kellett elvégezni. A diákfantázia s a diákleleményesség tehát egy egész éven át csak azzal foglalkozott, mint a betörőké a megfúrhatatlan páncélszekrény előtt, hogy miképpen lehet kijátszani a terem zárt falait, a borítékban érkező kérdéseket s a saját fejével úgyis kitalálhatatlan feleleteket. Ennek azonban megvoltak a maguk technikai módszerei, s így minden diák biztosan érezte magát a matúra eredményében, akkor pedig mire való egy évig még mindig csak tanulni, magolni, könyvet falni. A vizsgán majd átsegít a svindli, addig pedig élvezzük a fiatal vér, a fiatal élet könnyelmű szabadságát.

A nyüzsgés és zsibongás ma valamivel fojtottabb volt, mint máskor.

A német fiú, Langschein, a katedra előtt állott, igen elegáns volt, zsebkendő volt a bal zsebében, lila selyemkendő, s igen kacéran csipkésedett ki belőle. Úgy állott ott, mintha táncrendező volna. A szemei vörös karikásak voltak, s szőke bajuszát kis kefével kefélgette fölfelé.

- Nagyon fess vagy.

- Na ja.

- Lumpoltál az este?

- Na ja.

Kiduzzasztotta a tokáját, s ringatta magát a féllakkcipője sarkain, s álmosan visszagondolt a remek estére. Egyáltalán nem is látszott gimnazistának, olyan volt, mintha az egyetemről jött volna haza. Fiatal fiú volt, de oly hirtelen nőtt a bajsza, ha akarta volna, nagyobb pofaszakállt viselhetett volna, mint a latin tanár, aki lobogó, széles oldalszakállal járt. Egy pozsonyi gyáros fia volt, s valami romantika volt körülötte, mert voltak, akik tudni vélték, hogy szerelemgyerek. Mindenesetre mindig volt pénze, s a német tanárnál lakott, és a Kollmann-társasághoz tartozott. Kollmann ügyvéd fia tavaly végzett, de a szelleme még itt volt, ő volt az az úrifiú, aki felforgatta az egész várost. Vadászpuskával járt, s ezzel nagyon imponált a parasztlányoknak, akiknek selyemblúzokkal hódította meg a szerelmét. Bor, biliárd, vadászkirándulások. Egyetlen fiú volt, s az apja szemefénye. Ma már jogász Kolozsváron, de itt maradt a szelleme, s ez azt jelentette, hogy az életben csak az a jó, ha egy fiatal diáknak gazdag papája van s az nem vonja meg tőle a magas havi zsebpénzt, s abból fenékig ki lehet üríteni az élet minden örömpoharát.

- Mér vagy olyan rosszkedvű?

- Erre a marha Fieberra vagyok dühös. Hát kérlek, van nálunk egy kis cseléd, s utánavetette magát. Az éccaka majdnem megcsípett.

Nyilas Mihály az első padban ült, s a leckébe belemerülve, mert semmit nem készült, s félt, hogy felelni fog. Nagy kétségbeeséssel olvasta a mai szöveget, s látta, hogy egész csomó szó van benne, amit nem ismert pontosan, de most megütötte a fülét a Langschein szava, s vér futotta el a fejét. A szemét lehunyta, s megszédült. Ő még soha életében ki nem mondott semmi ilyet, le volt benne fojtva minden vágy és minden feszültség, s fantáziájában élte ki az erotikus álmokat. Hogy két fiú ilyen egyszerűen és közvetlenül beszélt ilyen disznóságról, az úgy hatott rá, mintha a felhalmozott és ledugaszolt puskaport felrobbantják.

Kis idő múlva ránézett a két fiúra. A német fiú csak most tűnt fel neki teljesen. Mintha egy férfi lett volna köztük, akinek egészen más az élete, mint az övék. A másik, az egy komor, sasorrú fiú volt, idegen nevű, Sarkunak hívták. Ez is igen elegáns fiú volt, de nem oly gazdag, mint Langschein. Ennek is vörösek voltak a szemhéjai, igen rossz tanuló volt, de sztoikus nyugalommal viselte a rossz bizonyítványt, s csak valami kényszer miatt járt iskolába s egyetlen ambíciója az volt, hogy keresztülmenjen az osztályokon. Nem is tudott róla közelebbit. Ez az erős, vaskos fiú bizonyára soha egy könyvet el nem olvasott, de egyebet sem csinált, se nem tornászott, se a közdolgokban részt nem vett, idegenül járt-kelt közöttük, s mindig szórakozott volt.

A két fiú továbbment az ablakhoz, s ott előkelően s halkan beszélgetett, megpróbált volna tovább tanulni, de nem volt képes odafigyelni. Sírni szeretett volna e miatt a romlottság miatt, ami ezekből áradt, fejét tenyerébe hajtotta, s a feje görcsösen megfájult.

Alig vette észre, hogy a tanár bejött. Mivel mindenki tudta, hogy Fieber rossz képesítésű tanár, s ma is még csak segédtanári minőségben van, az osztály nemigen állott fel. A tanár meglehetős zajban írta be a szükséges adatokat az osztálykönyvbe, aztán megkérdezte a hiányzókat. Csak egy fiú hiányzott, de tízen kiáltották be a nevét.

- Mester - mondta a tanár.

Mester felállott. Fölemelte a könyvet, s mindjárt olvasni kezdte a német szöveget, rendkívül hibásan, zsidó létére, vad magyaros kiejtéssel és akadozva.

Megkezdődött a szokott kínzás. A fiú, aki olvasni sem tudta Schillert, a szavakat még kevésbé ismerte, nyelvtanról fogalma sem volt.

A tanár kedvetlenül baklázott vele.

Misi ránézett a tanárra. Sovány, túlmagas ember volt, szőke és szögletes német, aki azonban itt nőtt magyar földön, azért nem tudott németül. Olyan ijedten nézett rá, ez a tanár cseléd után jár. Igen undorító volt elképzelni. Fiatal felesége van, s kicsi babái, az egyik csecsemő, a másik is alig nagyobb, és egy diákkal versenyez a konyhalány körül... Hát ez így megy? Talán nem is igaz. Még az volna a legjobb, ha nem is volna igaz. De azt sem lehet hinni, hogy nem igaz. Szokták. A tanár is ember. Nagyon utálatos akkor az ember.

Nem mert sokáig ránézni, mert félt, hogy még felszólítja, s annyira ellenszenves volt neki, hogy nem is akarta nézni, és mégse tudott menekülni tőle, folyton visszatért rá a szeme s úgy vizsgálta, mint valami szatírt. És milyen hallatlan buta. Semmit se tud.

Ezt ismeri, ezt a szöveget, mert minden esztendőben azt verklizi, ennyit csak tudhat, de mért nem tud levizsgázni. A nagybátyjánál hallotta, hogy az év elején beszéltek róla, hogy megint megy vizsgázni, s azt beszélték a tanárok maguk közt, hogy nem fog tudni levizsgázni, s csakugyan felsülve jött vissza Pestről. Nem is tartották meg a vacsorát, amit a kedvéért akartak rendezni, azt mondták, hogy meghűlt Pesten...

Nagyot sóhajtott, s kinézett az ablakon. Nagyon kellemetlen ez az egész világ. Nagyon idegennek érzi magát. Senkije sincs, akivel érdemes volna jóbarátságban lenni.

A tanár most leültette a felelőt, s nem szólt semmit neki. Új nevet keresett a noteszában, s felszólította Jákóbot.

Erre ő egy kis örömmel nézett fel. Igen, ez az egy fiú van, akit szeret. Jákób egy tanító fia volt itt helyben, igen furcsa, csúnya zömök fiú, a feje is olyan zömök és lapos tetejű volt, mintha kalapáccsal rávertek volna. Szőkés kevés haja volt s kidomborodó, nagy homloka. Rendkívül széles vállai, s oly rosszul áll rajta minden ruha, mintha vasvillával hányták volna rá. De ebben a koponyában sok furcsaság van. Komor és kedvetlen ember, aki nem tud nevetni, s ha nevet, oly rossz, apró fogai vannak, hogy még csúnyább lesz. A bőre is olyan zsírfényű, mintha mindig izzadna, s a legjobb tornász az osztályban. Tavaly volt egy érdekes esete. Az akkori nyolcadikosok az iskolaudvar hátuljában a tornaszereken gyakoroltak privát passzióból, s egyikük sem tudta megcsinálni az óriás kelepet. Jákób ott volt. Mikor egy kis szünet volt, odament a nyújtóhoz, szokott merev magatartásával felkapott rá, szabályszerűen megcsinálta a nagy lendületet, s kétszer-háromszor egész testtel, ugyanazzal a merevséggel körülkelepelt s akkor leugrott és elment. A nyolcadikosok meg voltak sértve.

De neki tetszett ez a virtus. Rúdmászásban, kötélmászásban, távolugrásban Jákób volt az első az évzáró vizsgán, futásban második lett, s ő harmadik, s erre nagyon büszke volt, bár tudta, hogy közelébe se juthat Jákóbnak, de neki szerencséje volt. Jákób viszont megbotlott, majdnem kibicsaklott a lába. A verseny után Jákób irgalmatlan volt vele szemben, megengedett magának néhány viccet az ő rovására. Ezt nem szerette, ő boldog volt, hogy Jákób nyert, s Jákób irigyelte őt.

De ő, akiben tehetséget érzett, azt úgy szerette, mint a testvérét, s nem rótta fel neki bűnül ezt sem.

Ez a Jákób fizikus volt és matematikus. Neki ez a két tárgy volt a legnehezebb, s gyakran vitatkozott Jákóbbal, hogy a filozófia a legmagasabb tudomány az emberi elme minden munkája közt, Jákób kinevette, s csúfolódott vele. Ateista volt, de persze azt nem lehetett hangosan hirdetnie, csak úgy négyszemközt beszélt a vallásról és az istenről, kicsinylően, s odaadta neki a nyár végén a Büchner Erő és Anyag című könyvét, s azt ő egész nyáron falta. Elfogadta a Büchner elméletét, s mégis kételkedett benne. Nem tudta megtámadni, de az egészben nem hitt. Agyrémnek tartotta, s mégis oly hatást gyakorolt rá, hogy egész átalakította az életről, a világról való felfogását, csak azon csodálkozott, hogy a könyv régi volt, a hetvenes években jelent meg, s mégis, senkitől sem hallott róla. Nem lehet igazi nagy tudós, akit a tudósok nem fogadnak el, aki nincs benne a köztudatban. Valószínűleg rájöttek az emberek arra, amire ő nem tudott rájönni. Bizonyára nem eléggé tudomány ez a könyv, gondolta magában, s elhatározta, hogy alaposabban meg fogja tanulni a fizikát. A nagybátyját nem merte megkérdezni, mert a bátyja is fizikus volt, csak mint titkos tudományt kezelte a könyvet, s mikor most az őszön összekerült Jákóbbal, végeérhetetlen vitákba bocsátkozott vele az istenség fogalmáról s a természet rendeltetéséről. Jákób azt mondta, hogy ez metafizika, s így fölösleges. Csak annyira képes az emberi értelem, hogy az okokkal s mértékkel megismerhető világot ismerje meg. Ami azon túl van, az nem tartozik bele az emberi ész figyelemkörébe.

Nagy és nevezetes korszak volt ez az ő életében, s ő nem volt képes leszűkíteni a figyelmét a valóban megismerhetőre. Őt sokkal jobban gyönyörködtette az, ami túl van az életen. A fantázia több örömet adott neki, mint a reális igazság. De ez a száraz realista kinevette. Egyáltalán mindenen nevetett, s oly gúnyosan, felduzzasztott tokával s hátraszegett fejjel, hogy neki a legnagyobb erőfeszítést kellett végeznie, hogy fenn tudja tartani saját magának a lelki hangulatait.

De azért nagyra becsülte Jákóbot, s ez a határozottság, amit mindenben tanúsított, amit tudott, imponált neki, s szégyellte, hogy érv ellen érvet nem tud hozni vele szemben. A jövő tudósát érezte benne. A Magyar Tudományos Akadémia tagjának tekintette máris, és egyetemi katedrát érzett alatta.

Most is úgy felelt, annyira szabályszerűen, oly precízen, hogy a tanár egészen más hangon beszélt vele, mint akárkivel is az osztályban, valósággal úgy látszott, mintha a tanár volna zavarban, s a tanár felelne, sőt vizsgázna s ha tévedett, ami ennél a kapkodó embernél szakadatlan volt, elpirult, elvörösödött s sietve igazította helyre, amit mondott. Például Schiller életrajzi adatait minduntalan helytelenül említette, s Jákób flegmával igazította helyre a tévedését, amit a tanár habozás nélkül elfogadott. Le is ültette hamar, mert kezdett kényelmetlen lenni neki a Jákób mindentudása.

A többi feleltetés aztán olyan volt, mint az első. Dadogás, kínlódás, szövegmacerálás. Végre csengettek.

Misi úgy érezte, hogy valami illetlen dolog történt. Egy felnőtt, egy tanár nagyon kicsinyesnek és tudatlannak bizonyult már megint. Ez csak egy olyan semmi ember, aki a cseléden harcol, fúj.

Az óra közben csendes zsibongás volt. A fiúk csak most kezdtek felébredni s levegőhöz jutni. Még az első órát mindnyájan álmosan töltötték, s kábultak voltak, a német óra olyan utókúrának látszott a reggeli fáradtság kiheverésére, most aztán kezdett friss lenni mindenki, és itt-ott verekedés is volt, hogy a karjukból s derekukból kirázzák a tunyaságot.

- Most folyik a konferencia - jött be kívülről Fussbaum Náci, aki a pedellusnál volt s zsemlyét vett. Ezt rágcsálta, mintha sütemény volna, s minden pillanatban leverte magáról a morzsákat. - Kíváncsi vagyok, hogy mi lesz az ítélet.

Úgy állották körül többen, mintha valami fontos közléseket vártak volna tőle, tekintve, hogy frissen értesült arccal jött be kívülről, de ő semmit se tudott, s valószínűleg a konferenciát is csak kikombinálta.

Misi roppant izgatott lett. Hajlama volt arra, hogy mindjárt mindenen felizgatódjék. Azonnal kigyúlt a vére, s nem bírt nyugodtan szembenézni az eseményekkel. Neki minden nagy dolog volt, s szinte elhalványodott, mert az ítélet előtte egyenlő volt a halálos ítélettel. Egész életében mindig rettegnie kellett két dologtól, egyik az, hogy elveszti a tandíjmentességet, a másik az, hogy nem bírta magát a tanulásra koncentrálni. Most már a harmadik iskolában végezte a gimnáziumot, s a legutóbbi iskolaváltoztatása szinte tragikus körülmények közt folyt le. Előbb Debrecenben volt kisdiák, s a harmadik osztály után a szülei hazavitték Sárospatakra. Az ős kollégiumban azonban nem tudott helytállni, nem tudott presztízst teremteni, mert az öccsei gyenge tanulók voltak, s őt is csak abba a kategóriába sorozták. Sose tanult életében annyit, mint ott, de tanulása csak rabmunka volt, semmi lelkesedés nem volt benne, mert már megnyílt a szeme s a figyelme nagyobb dolgok iránt, és művészettörténelmet tanult, s történelmi munkákat olvasott. Macaulayt olvasta, s az iskolai könyvek szűkek és: kicsinyek voltak neki. Memóriája nem volt, könyvnélkülit nem tudott bevágni, pedig abban az időben az iskolában csak biflázással lehetett sikert elérni. Így megtörtént vele, hogy ugyanabból a latin szövegből ötször egymás után belőtt, s többet nem hívta fel a professzor. A görögből szintén a leggyengébbek közé került, s a németből is csak ott lógott az osztály végén. Hatodikban karácsonykor három szekundát kapott, ami annyira elkeserítette, hogy többet nem akart iskolába menni. Nagybátyja véletlenül náluk töltötte a karácsonyt, s látta az ő nagy letörtségét. Egy napot rászánt, s levizsgáztatta. Utána azt mondta, hogy nagyon csodálkozik a tanári osztályzatokon, s meg volt vele elégedve. Minthogy ő határozottan kijelentette, hogy semmi körülmények közt többet be nem megy a kollégiumba, elhatározta, hogy magához veszi. "Menj el az igazgatódhoz - mondta neki -, kérd ki a múlt évi bizonyítványodat, s kérd meg, hogy írja rá, hogy ezt a negyedévet itt töltötted, egyebet ne írjon rá." Ez meg is történt, s az öreg igazgatót, aki oly rövidlátó volt, hogy csaknem az orrával szántotta a papírt, mikor ezt a kétsoros jegyzetet ráfirkantotta, azzal a boldogsággal hagyta ott, hogy megmenekült a kínzókamrától. Aztán a szünidő végén bátyjával eljött ebbe az alföldi városba, ahol úgy érezte, mintha valami roppant nívósüllyedésben volna része a két híres és nagy kollégium után.

Első órán nagy szerencse érte. A történelemtanár volt akkor az osztályfőnök, s mikor az osztálykönyvbe beírta az adatait, azt kérdezte, hogy történelemből milyen osztályzata volt. Ez volt az egyetlen egyese, s ő a váratlan kérdésre, szinte túlzott önérzettel felelt, hogy: jeles.

Ez mély benyomást tett az osztályra, s őt azonnal mint jelest fogadták el.

Ez meg is maradt, ez a vélemény róla, s tudomásul vették, hogy az igazgató öccse jeles diák. Most aztán nem volt nehéz ezt a közvéleményt fenntartani. Az osztály rendkívül gyenge volt a tudományokban, s az ő alapjai igen jók voltak. Hiszen ha a szorgalma is az lett volna, de ő nagy lelkiismeretfurdalással érezte, hogy méltatlanul viseli magát. Most már harmadik éve van itt, de egyre csökken a szorgalma s a becsületessége. Most is készületlenül jött órára - s jóformán bele sem nézett semmibe. Szokása szerint már csak óra előtt futotta át a napi leckét, s rábízta magát arra a szerencsére, hogy valahogy majd csak kivágja magát, úgy sincs soron felelettel semmi tárgyban.