A pollensai probléma

részlet

Translation entitled „A pollensai probléma” © 2011

Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Problem at Pollensa Bay and Other Stories

© 1991, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Gy. Horváth László

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

A pollensai probléma

I

A Barcelonából Mallorcára érkező gőzhajó korán reggel tette partra Mr. Parker Pyne-t Palmánál – és utasunknak rögtön csalódnia kellett. Tele voltak a szállodák! A legjobb, amit kínálhattak, egy belső udvarra néző, levegőtlen lyuk volt a város közepén – ezt pedig Mr. Parker Pyne nem fogadhatta el. A szálloda tulajdonosát nem érdekelte különösebben az elkeseredése.

– Hát mégis mit gondolt? – jegyezte meg egy vállrándítással.

Palma egyre népszerűbb! Az árfolyam kedvező! Mindenki – angolok, amerikaiak –, mindenki Mallorcára jön telelni. Tömve az egész sziget. Nagyon is kétséges, hogy az angol uraság bárhol helyet talál magának – hacsak nem Formentornál, ott viszont minden olyan méregdrága, hogy abba még egy külföldi is belesápad.

Mr. Parker Pyne elfogyasztott egy csésze kávét meg egy süteményt, azután elment szemügyre venni a katedrálist, de rájött, hogy az építészeti szépségek pillanatnyilag nem tudják lekötni.

Utána spanyollal kevert francia konyhanyelven tárgyalásba bocsátkozott egy barátságos taxisofőrrel, végigrágva a solleri, alcudiai, pollensai és formentori lehetőségeket – mely utóbbi részen pompás szállodák vannak ugyan, csakhogy igen drágák.

Mr. Parker Pyne ekkor látta elérkezettnek, hogy megkérdezze, mennyire drágák.

Olyan összeget kérnek, válaszolta a taxisofőr, hogy azt abszurd és nevetséges lenne megadni – hiszen nem köztudott-e, hogy az angolok éppen azért jönnek ide, mert az árak olcsók és méltányosak?

Mr. Parker Pyne megerősítette, hogy így van, de mégis milyen összegeket kérnek Formentornál?

Hihetetleneket!

Világos – de PONTOSABBAN?

A sofőr végre hajlandónak mutatkozott konkrét számadatok megnevezésére.

Mivel nemrég volt alkalma valóban méregdrága jeruzsálemi és egyiptomi szállodákban vendégeskedni, Mr. Parker Pyne-t nem rázta meg az összeg.

Az alku megköttetett, Mr. Parker Pyne bőröndjeit felhányták a taxi tetejére, és körbehajtottak a szigeten, előbb az olcsóbb szálláslehetőségekkel próbálkozva, de végcélul mindvégig Formentort tartva szem előtt.

Ám a plutokrácia e végső lakhelyét nem érték el, mert Pollensa szűk utcáin átvágva s a tengerpart hajlatát követve egyszer csak megpillantották a Hotel Pino d’Orót – a tenger legszélén álldogáló kis szálloda olyan ködpárás kilátásra tekintett ezen a kellemes reggelen, amely a japán fametszetek rafinált homályosságát idézte. Mr. Parker Pyne azon nyomban eldöntötte, hogy ez és csakis ez felel meg neki. Megállította a taxit, és azzal a reménnyel nyitott be a festett ajtón, hogy végre-valahára nyughelyet talál.

Az öregecske házaspár, a szálló tulajdonosai nem értettek sem angolul, se franciául. A kérdés ennek ellenére kielégítően rendeződött. Mr. Parker Pyne kapott egy tengerre néző szobát, a bőröndöket lepakolták, a sofőr gratulált utasának, amiért sikerült megúsznia „ezeknek az újmódi hoteleknek” a kálváriáját, és derűs spanyol köszönéssel elporzott.

Mr. Parker Pyne az órájára nézve látta, hogy még csak háromnegyed tíz van, kiment a vakító reggeli napfényben fürdő kis teraszra, és aznap reggel immár másodszor kávét és süteményt rendelt.

Négy asztal állt ott, az övé, egy, amelyről éppen szedték le a reggeli maradványait, és két másik, amely foglalt volt. A hozzá legközelebbinél egy család ült, apa, anya és két idősecske leány – németek. Rajtuk túl, a terasz sarkánál pedig egy nyilvánvalóan angol anya és a fia.

Az asszony ötvenöt éves lehetett. Kellemes árnyalatú ősz haja volt, józan, de korántsem divatos tweedkabátkát és szoknyát viselt, és az a meghitt nyugalom lengte körül, amely oly jellemző a világlátott angol nőkre.

A vele szemben ülő fiatalembert Mr. Parker Pyne huszonötnek nézte, és szintén társadalmi osztálya és generációja tipikus képviselője volt. Nem volt se jóképű, se csúnya, se magas, se alacsony. Látszott, hogy igen jó viszonyban van az anyjával – tréfálkozott vele, s a legnagyobb természetességgel adogatta a kezébe a cukrot meg mindenfélét.

Beszélgetés közben az asszonynak Mr. Parker Pyne-ra tévedt a pillantása. Jól nevelt közönnyel mindjárt el is nézett fölötte, de Mr. Parker Pyne tudta, hogy megemésztették, katalogizálták.

Ráismertek mint honfitársra, és hamarosan intéznek majd hozzá valamilyen szívélyes, érdektelen kis megjegyzést.

Mr. Parker Pyne-nak ez ellen nem volt semmi kifogása. Honfitársai és honfitársnői külföldön rendszerint untatták ugyan, de azért mindig kész volt némi nyájas csevegéssel elütni az időt. Egy ilyen kis szállodában kínos is volna, ha nem tenné. Ennek az asszonynak, ezt egészen biztosra vette, kitűnő „szállodai modora” van.

Az angol fiú felállt, nevetve mondott valamit, és bement a szállóba. Az asszony fogta a leveleit meg a táskáját, és áttelepedett egy tengerre néző székbe. Kinyitotta a Continental Daily Mailjét. Háttal ült Mr. Parker Pyne-nak.

Kávéja utolsó cseppjeit iszogatva Mr. Parker Pyne feléje pillantott, és azonnal meg is merevedett. Rémület fogta el – féltette békés pihenője folytatását. Az a hát iszonyúan kifejező volt. Sok ilyen hátat mért fel ő már életében. Az a merevség, az a feszült tartás: nem kellett, hogy lássa a nő arcát, így is tudta, hogy a szeme fénylik a visszafojtott könnyektől, és csak a legnagyobb erőfeszítéssel képes uralkodni magán.

Mr. Parker Pyne óvatosan, mint az űzött vad, visszahúzódott a szállóba. Alig fél órája kérték meg rá, hogy írja be a nevét a pulton heverő vendégkönyvbe. Itt is van – igazán takaros írással – C. Parker Pyne, London.

Néhány sorral följebb Mr. Parker Pyne a következő bejegyzésekre lett figyelmes: Mrs. R. Chester, Mr. Basil Chester – Holm Park, Devon.

Mr. Parker Pyne tollat ragadva sebesen korrigálta a nevét. Immár (igaz, hogy nehezen olvashatóan) az állt ott, hogy Christopher Pyne.

Ha Mrs. R. Chesternek gondjai vannak a Pollensai-öbölben, nem lesz könnyű Mr. Parker Pyne-hoz folyamodnia segítségért.

Ez az érdemes úriember nem győzött ámuldozni rajta, hogy azok közül, akikkel külföldön találkozik, mennyien felismerik a nevét, mennyien emlékeznek a hirdetésére. Angliában naponta sok ezren olvassák a Timest, mégis a legnagyobb őszinteséggel jelenthetnék ki, hogy soha életükben nem hallották ezt a nevet. Úgy látszik, külföldön több figyelmet fordítanak az újságjukra. Egyetlen tétel – szerepeljen bár csupán a hirdetési rovatban – sem kerüli el a figyelmüket.

Eddig is több ízben félbe kellett szakítania a szabadságát. Egész sor problémával küzdött meg, gyilkosságtól a zsarolási kísérletig. Elhatározta, hogy Mallorcán végre kiélvezi a nyugalmat. Ösztönösen megérezte, hogy egy aggódó anya igencsak felkavarhatná ezt a nyugalmat.

Mr. Parker Pyne elégedetten rendezkedett be a Pino d’Oróban. Volt nem messze egy nagyobb szálloda is, a Mariposa, ahol sok angol szállt meg. Azonkívül egy egész művészkolónia élt a környéken. Továbbá elsétálhatott az ember a tengerparton egy halászfaluba, ahol volt egy koktélbár, itt találkoztak a népek, és volt néhány üzlet is. Minden nagyon békés volt és kellemes. Nadrágos lányok járkáltak föl-alá, színpompás kendőkkel a felsőtestükön. Barettet viselő, hosszú hajú fiatalemberek szónokoltak Mac bárjában olyan témákról, mint a plasztikus értékek meg az absztrakt festészet.

Mr. Parker Pyne érkezésének másnapján Mrs. Chester néhány konvencionális megjegyzést tett neki a kilátásról és a remélhetőleg tartósnak bizonyuló jó időről. Utána a német asszonysággal csevegett a kötésről, majd a politikai helyzet romlásáról váltott szót két dán úriemberrel, akik mást se csináltak, mint hogy hajnalban keltek, és napi tizenegy órát gyalogoltak.

Mr. Parker Pyne igen kellemes fiatalembernek találta Basil Chestert. Lépten-nyomon uramozta Mr. Parker Pyne-t, és figyelmesen végighallgatott mindent, amit idősebb társa mondott neki. A három angol néha együtt kávézott vacsora után. A harmadik estén Basil tíz perc után otthagyta a társaságot, és Mr. Parker Pyne négyszemközt maradt Mrs. Chesterrel.

Virágokról meg a termesztésükről beszélgettek, az angol font siralmas árfolyamáról, arról, hogy milyen drága lett Franciaország, s hogy milyen nehéz manapság igazi délutáni teához jutni.

Minden este, amikor a fia elment, Mr. Parker Pyne felfigyelt az asszony titkon megránduló ajkára, ám Mrs. Chester hamarosan magához tért, és kellemesen társalgott tovább a fenti témákról.

Nemsokára már Basilről is ejtett egy-két szót, hogy milyen jó tanuló volt – „benne volt az iskola krikettcsapatában, tudja” –, mennyire szereti mindenki, milyen büszke lenne rá az apja, ha megérhette volna, és mennyire örül, hogy Basil sohasem „vadult”. – Mindig mondom neki, hogy járjon fiatalok közé, de ő jobb szereti az én társaságomat.

Csendes elégedettség volt a hangjában, miközben ezt a tényt leszögezte.

Ez egyszer azonban Mr. Parker Pyne nem a szokásos, jól kézre álló tapintatos semmitmondással reagált. Helyette azt mondta:

– Ó, pedig vannak itt fiatalok bőven – nem a szállóban, hanem a környéken.

Észrevette, hogy Mrs. Chester megmerevedik. Ó, igen, ezek a művészfélék. Lehet, hogy ő nagyon ódivatú, és az igazi művészet, az persze más, de manapság sok fiatal egyszerűen csak ürügyként használja arra, hogy lófráljon, és ne csináljon semmit – a lányok meg folyton isznak.

Másnap Basil így szólt Mr. Parker Pyne-hoz:

– Borzasztóan örülök, hogy itt van, uram… főleg anyám miatt. Szeret beszélgetni magával esténként.

– Azelőtt mit szoktak csinálni?

– Ami azt illeti, többnyire pikéztünk.

– Értem.

– A piké elég unalmas. Nekem meg barátaim vannak errefelé… borzasztó vidám társaság. Azt hiszem, anyám nem kedveli őket túlságosan… – Úgy nevetett, mintha ez mulatságos volna. – Anyám olyan maradi… Még a nadrágot hordó lányokon is megbotránkozik!

– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne.

– Mindig mondom neki, hogy haladjon a korral… Az otthoni lányok borzasztó unalmasak…

– Értem – felelte Mr. Parker Pyne.

Érdekelte a dolog. Egy miniatűr dráma volt kibontakozóban, és neki nem kellett részt vennie benne.

Aztán bekövetkezett a legrosszabb – mármint Mr. Parker Pyne-ra nézve. Egy szószátyár nőismerőse szállt meg a Mariposában. A teázóban botlottak egymásba, Mrs. Chester jelenlétében.

Az új vendég felvisított:

– Nézzenek oda… Mr. Parker Pyne… az utolérhetetlen Mr. Parker Pyne! És Adela Chester! Ismerik egymást? Nahát, tényleg? Ugyanabban a hotelben laknak? Ez az ember kész varázsló, Adela… az évszázad csodája… minden bajod kisimítja, helyben megvárhatod! Nem is tudtad? Hát csak hallottál róla! Sosem olvastad a hirdetését? „Bajban van? Keresse fel Mr. Parker Pyne-t!” Nincs olyan a világon, amire ne volna képes. Férj-feleség egymás torkának ugrik, ő kibékíti őket… ha elvesztetted az életkedvedet, a legizgalmasabb kalandokban részesít. Mondom, hogy kész varázsló!

Így folytatta még sokáig, miközben Mr. Parker Pyne időnként szerényen tiltakozott. Nem tetszett neki a pillantás, amelyet Mrs. Chester vetett rá. Még kevésbé tetszett neki a látvány, ahogy az asszony hazafelé sétált a parton, elmélyült társalgást folytatva az ő locsifecsi magasztalójával.

A tetőpont hamarabb érkezett, mint várta. Aznap este kávé után Mrs. Chester hirtelen így szólt:

– Bejönne a kisszalonba, Mr. Pyne? Szeretnék beszélni magával.

Nem volt mit tenni, mint meghajolni és engedelmeskedni.

Mrs. Chester önuralma a végét járta – és amint a kisszalon ajtaja becsukódott mögöttük, egészen tova is tűnt. Leült, és váratlanul sírva fakadt.

– A fiam, Mr. Parker Pyne. Mentse meg, kérem! Meg kell mentenünk! A szívem szakad belé.

– Drága hölgyem, én mint egyszerű kívülálló…

– Nina Wycherley szerint maga mindenre képes. Azt mondta, nyugodtan megbízhatok magában. Azt tanácsolta, mondjak el mindent… és maga helyrehozza a dolgot.

Mr. Parker Pyne magában a pokolba kívánta az alkalmatlankodó Mrs. Wycherley-t.

Beletörődve az elkerülhetetlenbe, így szólt:

– Hát lássuk csak, mi a helyzet. Egy lány, gondolom.

– Beszélt róla magának?

– Csak közvetetten.

Mrs. Chesterben átszakadt a gát. Az a lány rettenetes. Iszik, káromkodik, jóformán pucéran járkál. A nővére itt lakik: hozzáment valami művészhez – egy hollandushoz. Az egész társaság elviselhetetlen. Legalább a fele úgy él együtt, hogy össze se házasodtak. Basil teljesen megváltozott. Azelőtt olyan csöndes volt, csak a komoly dolgok érdekelték. Már arra is gondolt, hogy régészetet tanul…

– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne. – A természet bosszúja.

– Hogy érti ezt?

– Nem egészséges, hogy egy fiatalember csak komoly dolgok iránt érdeklődjön. Egymás után bele kell bolondulnia mindenféle lányokba.

– Több komolyságot kérek, Mr. Pyne.

– Egészen komolyan beszélek. Netán arról az ifjú hölgyről van szó, aki tegnap önökkel teázott?

Felfigyelt a lányra: szürke flanelnadrágjára, a keble köré csavart bíborpiros kendőre, karmazsinvörös szájára – és persze arra, hogy koktélt rendelt tea helyett.

– Szóval látta? Rettenetes! Nem az a fajta, akiért Basil rajongani szokott.

– Ön eddig nem sok alkalmat adott neki, hogy lányokért rajongjon, nem igaz?

– Még hogy én?

– Túlságosan szeretett magával lenni. Helytelen! Előbb-utóbb kijózanodik majd… de ne siettesse!

– Nem érti. Feleségül akarja venni azt a lányt – Betty Gregget – már el is jegyezte!

– Ennyire komoly az ügy?

– Igen. Mr. Parker Pyne, csináljon valamit! Meg kell mentenie a fiamat ettől a katasztrofális házasságtól. Egy életre tönkretenné.

– A saját életét mindenki maga teszi tönkre.

– Basilé tönkre lesz téve – jelentette ki Mrs. Chester.

– Én nem Basil miatt aggódom.

– Csak nem a lány sorsa aggasztja?

– Nem, én ön miatt aggódom. Elpazarolja mindazokat a jogokat, melyek születésénél fogva megilletnék.

Mrs. Chester ámulva pillantott rá.

– Hogy él az ember húsz és negyven között? Meg van béklyózva, lekötik mindenféle személyes és érzelmi viszonyok. Ez elkerülhetetlen. Ilyen az élet. De utána új szakasz következik. Az ember elmélkedhet, megfigyelheti az életet, felfedezhet ezt-azt másokról és az igazat önmagáról. Az élet valóságossá válik… jelentőségtelivé. Kerek egésznek látjuk. Nem csupán egy jelenetnek – annak a jelenetnek, amelyet színészként alakítunk. Egyetlen férfi vagy nő sem egészen önmaga negyvenöt éves koráig. Ekkor kap esélyt az egyéniség.

– Engem túlságosan lekötött Basil – szólalt meg Mrs. Chester. – Ő volt a mindenem.

– Látja, ez helytelen. Ennek az árát fizeti meg most. Szeresse őt, amennyire csak tetszik… de közben ne felejtse el, hogy maga, Adela Chester, egy külön ember… és nem csak Basil anyja.

– De a szívem szakad belé, ha Basil tönkreteszi az életét – mondta Basil anyja.

Mr. Parker Pyne elnézte finoman redőzött arcát, sóváran legörbülő száját. Szeretetre méltó nő. Nem akart neki fájdalmat okozni. Így szólt:

– Meglátom, mit tehetek.

Kiderült, hogy Basil Chester nagyon is akar róla beszélni, kész megosztani vele a saját álláspontját.

– Pokoli ügy ez. Anyám reménytelen – elfogult, szűk látókörű. Ha nem hunyná be a szemét, ő is láthatná, milyen nagyszerű teremtés Betty.

– No és Betty?

Basil felsóhajtott.

– Betty megmakacsolta magát. Ha csak egy kis engedékenység lenne benne – ha legalább egy napig nem rúzsozná a száját –, olyan sokat jelenthetne. De még rá is tesz egy lapáttal a… modernkedésre… amikor anya jelen van.

Mr. Parker Pyne elmosolyodott.

– Betty és anya a legdrágább teremtések a világon, az ember azt hitte volna, egyből összebarátkoznak.

– Magának még sokat kell tanulnia, fiatalember – mondta Mr. Parker Pyne.

– Szeretném, ha velem jönne, megnézné Bettyt, aztán alaposan megbeszélnénk ezt az egészet.

Mr. Parker Pyne örömmel elfogadta a meghívást.

Betty és a nővére meg ennek a férje egy düledező kis villában laktak a tengerparttól valamivel hátrább. Életük üdítően egyszerű volt. A bútorzat három székből, egy asztalból meg az ágyakból állt. Egy faliszekrény épp hogy elegendő mennyiségű csészét és tányért rejtett. Hans izgékony fiatalember volt, bozontos szőke haja szálanként meredezett a fején. Igen furán, de annál szaporábban beszélt angolul, miközben fel-alá járkált. Stella, a felesége, kicsi volt és szőke. Betty Gregg vörös hajú volt, szeplős és huncut szemű. Mr. Parker Pyne észrevette, hogy koránt sincs annyira kifestve, mint előző este a Pino d’Oróban.

A lány a kezébe nyomott egy pohár koktélt, és mosolyogva így szólt:

– Szóval maga is értesült a nagy botrányról.

Mr. Parker Pyne bólintott.

– És kinek a pártján áll, nagyfiú? Az ifjú szerelmesekén – vagy a zord anyáén?

– Kérdezhetek valamit?

– Hát persze.

– Maga tapintatosan intézte ezt az egészet?

– Ugyan dehogy – felelte őszintén Miss Gregg. – A vén macska az idegeimre ment. – Körülnézett, hogy nem hallja-e Basil. – Megőrülök attól az asszonytól. Évek óta a szoknyájához köti Basilt – márpedig ettől egy férfi hülyének néz ki. És Basil egyáltalán nem hülye. Az anyja olyan reménytelenül úrinő.

– Ez önmagában még nem lenne rossz. Legfeljebb „ódivatú” mostanság.

Betty Gregg hirtelen rávigyorgott.

– Arra gondol, amikor a viktoriánusok fölhurcolták a padlásra a Chippendale-székeiket? Aztán később lehozza őket az ember, és azt mondja: „Hát nem csodálatosak?”

– Igen, körülbelül.

Betty Gregg eltűnődött.

– Lehet, hogy igaza van. Őszinte leszek. Basil dühített föl – hogy annyira idegeskedett, milyen benyomást teszek majd az anyjára. Emiatt túloztam el a dolgot. Szerintem még most is képes lenne lemondani rólam – ha a drágalátos mama eléggé megdolgozná.

– Lehet, hogy ez be is következik – felelte Mr. Parker Pyne. – Ha az anyja elég ügyesen lát hozzá.

– És maga majd kiokosítja? Mert magától eszébe se jutna, azt tudja. Csak egyre macerálná, és ez nem jön be. De ha maga ötleteket adna neki…

Ajkába harapott – és ráemelte nyílt, kék szemét.

– Hallottam ám magáról, Mr. Parker Pyne. Állítólag maga tud egyet-mást az emberi természetről. Mit gondol, Basil meg én nekivágjunk az életnek – vagy ne?

– Előbb válaszoljon három kérdésemre!

– Alkalmassági teszt? Jól van, halljuk!

– Nyitott vagy csukott ablaknál szokott aludni?

– Nyitottnál. Szeretem a friss levegőt.

– Maga és Basil ugyanazokat az ételeket szeretik?

– Igen.

– Korán vagy későn fekszik?

– Megsúgom magának, hogy korán. Fél tíz után már ásítozni kezdek… reggel pedig rendszerint tele vagyok energiával… de ezt persze nem merem bevallani.

– Akkor maguk tökéletesen egymáshoz valók – mondta Mr. Parker Pyne.

– Hát ez elég felületes teszt.

– Egyáltalán nem. Legalább hét tönkrement házasságot ismerek, ahol a férj éjfélig fönn maradt, a feleség pedig már fél tízkor elaludt, és fordítva.

– Kár – mondta Betty –, hogy nem lehet mindenki boldog. Basil, én és az anyja, aki áldását adná ránk.

Mr. Parker Pyne köhintett.

– Azt hiszem – mondta –, ezt el lehetne intézni.

A lány kétkedő pillantást vetett rá.

– Nem vagyok biztos benne – mondta –, hogy nem akar-e felültetni.

Mr. Parker Pyne arca semmit sem árult el.

Mrs. Chestert nyugtatgatta, de minden konkrétum nélkül. Egy eljegyzés még nem házasság. Ő most egy hétre elutazik Sollerbe. Azt javasolta az asszonynak, hogy viselkedjen egykedvűen. Tegyen úgy, mintha beletörődött volna a dologba.

Igen kellemes hetet töltött Sollerben.

Visszatérve azt látta, hogy egészen új fejlemény állt elő.

A Pino d’Oróba belépve Mrs. Chester és Betty Gregg látványa fogadta: éppen teáztak. Basil nem volt ott. Mrs. Chester nyúzottnak tűnt. Betty is eléggé sápadt volt. Szinte egyáltalán nem festette ki magát, s a szemhéja mintha arra utalt volna, hogy sírt.

Barátságosan üdvözölték, de egyikük sem hozta szóba Basilt.

A mellette ülő lány hirtelen felszisszent, mintha megcsípte volna valami. Mr. Parker Pyne arra fordította a fejét.

Basil Chester közeledett a partról felvezető lépcsőn. Egy olyan egzotikus szépséggel az oldalán, hogy az embernek elállt a lélegzete. Fekete haja volt, és bámulatos alakja. Ez utóbbira óhatatlanul fel kellett figyelnie az embernek, mert nem viselt semmi egyebet, csak egy halványkék kreppköntöst. Rikító okkersárga arcfestéket kent föl, ajka narancsvörös volt – de ezek a kenőcsök csupán még jobban kiemelték rendkívüli szépségét. Az ifjú Basil le se tudta venni a szemét az arcáról.

– Elkéstél, Basil – mondta az anyja. – Úgy volt, hogy a Macbe mentek Bettyvel.

– Az én hibám – mondta lustán a gyönyörű ismeretlen. – Észre se vettük, hogy elszaladt az idő. – Basilhez fordult. – Édes, hozzál nekem valami jó erőset!

Azzal lerúgta a cipőjét, és előrenyújtotta manikűrözött lábkörmeit, melyeket smaragdzöldre festett, hogy passzoljanak a kézkörmeihez.

A két nőre ügyet se vetett, inkább Mr. Parker Pyne felé hajolt.

– Szörnyű ez a sziget – mondta. – Már majdnem belehaltam az unalomba, amikor megismerkedtem Basillel. Olyan drága!

– Mr. Parker Pyne, ez itt Miss Ramona – mondta Mrs. Chester.

A lány lusta mosollyal nyugtázta a bemutatást.

– Azt hiszem, rögvest Parkernak fogom szólítani – mormolta. – Maga pedig hívjon Doloresnek.

Visszajött Basil az italokkal. Miss Ramona Basil és Mr. Parker Pyne között osztotta meg társalgását (ami inkább csak mély értelmű pillantásokból állt). A két nővel egyáltalán nem törődött. Betty néha megpróbált beleszólni a beszélgetésbe, de a lány ilyenkor csak ránézett, és ásított egyet.

Dolores felpattant.

– Na, én megyek. A másik hotelben vagyok megszállva. Elkísér valaki?

Basil már ugrott is.

– Szívesen.

– De Basil, drágám… – mondta Mrs. Chester.

– Mindjárt jövök, anyám.

– Hát nem egy mama kedvence? – kérdezte Miss Ramona csak úgy általánosságban. – Amint szólítják, már pitizik is.

Basil elvörösödött, feszengett. Miss Ramona biccentett Mrs. Chester felé, káprázatos mosolyt villantott Mr. Parker Pyne-ra, majd Basillel együtt távozott.

Kínos csend támadt, amikor elmentek. Mr. Parker Pyne-nak nem akaródzott először megszólalnia. Betty Gregg a kezét tördelve nézett ki a tengerre. Mrs. Chester arca elvörösödött a haragtól.

– Nos, mi a véleménye legújabb pollensai szerzeményünkről? – kérdezte Betty elcsukló hangon.

Mr. Parker Pyne óvatosan válaszolt:

– Eléggé… ööö… egzotikus.

– Egzotikus? – Betty keserűen felnevetett.

– Szörnyű teremtés… szörnyű – mondta Mrs. Chester. – Basilnek teljesen elment az esze.

– Basilnek kutya baja – jelentette ki Betty.

– A lábkörmei… – mondta Mrs. Chester, és megborzongott.

Betty hirtelen felállt.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha én most hazamegyek, és nem maradok itt vacsorára, Mrs. Chester.

– De kedvesem… Basil nagyon csalódott lesz.

– Gondolja? – kérdezte kurta kacajjal Betty. – Nos, mindegy, megyek. Megfájdult a fejem.

Rájuk mosolygott, és távozott. Mrs. Chester odafordult Mr. Parker Pyne-hoz.

– Bárcsak sose jöttünk volna erre a helyre, soha!

Mr. Parker Pyne búsan rázogatta a fejét.

– Nem kellett volna elutaznia – folytatta Mrs. Chester. – Ha itt marad, ez nem következett volna be.

Mr. Parker Pyne ezt már nem hagyhatta szó nélkül.

– Kedves asszonyom, higgye el, ha egy szép fiatal nőről van szó, semmi befolyásom nem lehet az ön fiára. Nagyon… hogy is mondjam… fogékony alkatnak tűnik.

– Azelőtt nem ilyen volt – mondta könnyek közt Mrs. Chester.

– Hát – mondta színlelt vidámsággal Mr. Parker Pyne –, ez az új vonzalom mindenesetre kiábrándította őt Miss Greggből, úgy látom. Ön bizonyára örül ennek.

– Nem értem, mire céloz – felelte Mrs. Chester. – Betty egy aranyos teremtés, és szereti Basilt. Igen szépen viseli ezt az egészet. Azt kell hinnem, hogy a fiam megőrült.

Mr. Parker Pyne-nak sikerült arcrándulás nélkül fogadnia ezt a pálfordulást. Látott ő már női logikátlanságot épp eleget.

– Nem őrült meg, csak megbabonázták – mondta szelíden.

– Az a teremtés valami spanyol. Ez tűrhetetlen.

– De nagyon csinos.

Mrs. Chester erre már csak fújt egyet.

Basil szaladt fel a tenger felőli lépcsőn.

– Hahó, anya, itt vagyok. Betty hova lett?

– Betty hazament, mert megfájdult a feje. Amit nem is csodálok.

– Más szóval duzzog.

– Az a véleményem, Basil, hogy nagyon szívtelenül viselkedsz Bettyvel.

– Az isten szerelmére, anya, ne prédikálj! Ha Betty minden alkalommal így viselkedik, amikor egy másik lánnyal szóba állok, szép kis életünk lesz.

– De hát el vagytok jegyezve.

– Igen, el vagyunk jegyezve. De ez még nem jelenti azt, hogy ne lehetnének külön barátaink. Manapság mindenkinek a maga életét kell élnie, ostoba féltékenykedések nélkül.

Elhallgatott.

– Figyelj, anya, ha Betty nem vacsorázik velünk, akkor én vissza is mennék a Mariposába. Ők is meghívtak vacsorára…

– Jaj, Basil…

A fiú ingerült tekintetet vetett rá, és lerohant a lépcsőn.

Mrs. Chester sokatmondóan nézett Mr. Parker Pyne-ra.

– Látja? – mondta.

Mr. Parker Pyne látta.

Két nap múlva került sor a kenyértörésre. Úgy volt, hogy Basil és Betty hosszú sétára mennek, és hideg ebédet is visznek magukkal. Amikor Betty megérkezett a Pino d’Oróba, kiderült, hogy Basil elfeledkezett az egészről, és egész napra elment Formentorba Dolores Ramona társaságával.

A lánynak megrándult a szája, de más jelet nem adott. Hamarosan azonban felkelt, és odaállt Mrs. Chester elé (a két nő egyedül üldögélt a teraszon).

– Nincs semmi baj – mondta. – Nem számít. De azt hiszem, jobb, ha… ha visszacsináljuk az egészet.

Lehúzta ujjáról a pecsétgyűrűt, amit Basiltől kapott – eljegyzési gyűrűt később akart vásárolni a fiú.

– Átadná ezt neki, Mrs. Chester? És mondja meg, hogy nincs semmi baj… minden rendben…

– Betty, kedvesem, ne tedd! Szeret téged… tényleg.

– Nagyon úgy fest, nem igaz? – mondta kurta kacajjal a lány. – Nem… bennem is van büszkeség. Mondja meg neki, hogy semmi baj… és sok szerencsét kívánok.

Amikor Basil este hazajött, vihar fogadta.

A gyűrű láttán elvörösödött.

– Szóval így érez, mi? Hát akkor szerintem is ez lesz a legjobb.

– Basil!

– Őszintén szólva, anyám, az utóbbi időben nemigen jöttünk ki egymással.

– És ez kinek a hibája?

– Nem hinném, hogy az enyém. A féltékenység utálatos dolog, és különben sem értem, mit izgatod magad miatta. Hiszen te kértél, hogy ne vegyem el Bettyt.

– Az még azelőtt volt, hogy jobban megismertem volna. Basil… drágám… csak nem azt forgatod a fejedben, hogy ezt a másik teremtést veszed el?

Basil Chester higgadtan felelte:

– Ebben a minutumban feleségül venném, ha hozzám jönne… de attól félek, esze ágában sincs.

A hideg futkározott Mrs. Chester hátán. Még aznap este felkutatta Mr. Parker Pyne-t, aki egy meghitt zugban olvasgatta a könyvét.

– Csináljon valamit! Csinálnia kell valamit! A fiam tönkre fogja tenni az életét!

Mr. Parker Pyne már unta egy kissé Basil Chester életének folyamatos tönkremenetelét.

– Mit tehetnék?

– Beszéljen ezzel a rémes teremtéssel! Ha muszáj, fizetni is hajlandó leszek neki.

– Lehet, hogy sokba fog kerülni.

– Nem érdekel.

– Kár. De talán vannak más lehetőségek is.

Az asszony kérdőn nézett rá. Mr. Parker Pyne megrázta a fejét.

– Nem ígérhetek semmit… de meglátom, mit tehetek. Volt már dolgom a fajtájával. De Basilnek egy szót se szóljon… az végzetes lenne.

– Hallgatni fogok.

Mr. Parker Pyne éjféltájt tért vissza a Mariposából. Mrs. Chester ébren várta.

– Nos? – kérdezte szorongva.

Mr. Parker Pyne csillogó szemmel válaszolt:

– Señorita Dolores Ramona holnap reggel elutazik Pollensából, holnap este pedig a szigetet is elhagyja.

– Jaj, Mr. Parker Pyne! Ezt hogy csinálta?

– Egy centbe sem kerül az egész – mondta Mr. Parker Pyne. Ismét megcsillant a szeme. – Gondoltam, hogy tudok majd hatni rá – és így is lett.

– Maga csodálatos. Nina Wycherley-nek teljesen igaza volt. Szeretném tudni, hogy… a tiszteletdíja…

Mr. Parker Pyne felemelte szépen manikűrözött kezét.

– Egy pennyt sem kérek. Részemről az öröm. Remélem, most már minden rendben lesz. A fiát persze fel fogja dúlni, amikor megtudja, hogy a hölgy eltűnt, és nem hagyta meg a következő lakcímét. Legyen vele kíméletes egy-két hétig.

– Bárcsak Betty megbocsátana neki…

– Meg fog bocsátani. Igazán szép pár lesznek. Mellesleg holnap én is elutazom.

– Ó, Mr. Parker Pyne, annyira fog hiányozni!

– Talán jobb is, ha elmegyek, még mielőtt a fia egy harmadik lányba is belebolondulna.

Tartalom

A pollensai probléma

A második kondítás

Sárga írisz

A harlekines teáskészlet

Rejtély a regattán

A szerelmi nyomozók

Egy kutya mellett

Magnóliavirág

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 416 7

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License