Szlavicsek Judit: Doszpot nyomoz

Copyright © 2024 by Szlavicsek Judit

ISBN: 978 963 598 333 9 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: krimi

„Sosem szeretnék olyan klubhoz tartozni, ami engem elfogadna tagnak.”

Woody Allen (alias Alvy Singer) az Annie Hallban

Az áldozatoknak és hozzátartozóiknak, akiknek az élete már sosem lehet olyan, mint előtte volt.

PROLÓGUS

Budapest, valamikor 2010 tájékán

Kemény a padló – felébreszti, ahogy a csípőjét nyomja.

Lehúzza a cipzárt a hálózsákon, hanyatt fordul, és hosszan kifújja a levegőt. Épp együtt vele. Vagyis a géppel – most ő szabja meg, hogy a lánya mikor kap levegőt. Percenként tizenhatszor. Így állították be a gépet.

Szóval, fekszik ott a kórházi ágy mellett a földön, a mennyezetet bámulja a monitor kékes fényétől derengő kórteremben, és most együtt lélegeznek. Beszív-kifúj, beszív-kifúj. Nekem megy, menjen neked is, kicsi szívem! – gondolja, és érzi, hogy mindjárt elbőgi magát.

Menjen neked is, életem.

Az egy héttel korábbi nap jut eszébe, amikor az orvos megmondta, hogy a hároméves ikerlányaik közül az egyiket, Ziát lélegeztetőgépre kell tenni, hogy meg tudják menteni. Fertőzés, tüdőgyulladás, életveszély… Hogyhogy megmenteni? Mégis, mi ez az egész? Hogy kerültünk ide, miért van ez – mégis hogy a francba jutottunk el idáig, hogy erre kellett rábólintanom? Mégis, mi történt az életünkkel?

Akkor nem tudta leállítani a fejében pörgő kérdéseket, és akkor bőgött is, igen.

– Minden rendben van, Doszpot úr? – kérdezte a taxis a visszapillantó tükörbe pillantva, ő meg visszanézett rá, megtörölte az orrát a keze fejével, és bólintott.

– Akkor én nem szólok egy szót se, Doszpot úr, jó?

Valami olyasmit felelhetett rá, hogy maga az én emberem, de nincs meg az egész tisztán. És csak amikor kiszállt a házuk előtt, jött rá, hogy nem is mondta meg neki a címét.

Mert nem is kellett, mert ez ilyen.

Mert ő, akit úgy hívnak, Doszpot Péter, húzza maga után a múltját, az jön utána oda is: egy taxiba, ahol üvöltve sír egy vadidegen férfi előtt, aki simán tudja, hogy hívják, és még azt is, hogy hova kell őt vinnie. Csak arról nincs fogalma, ki ő valójában. Doszpot elhúzza a száját és becsukja a szemét. Bárcsak ő legalább tudhatná. Most például csak egy apa, aki egy hete azért sírt a taxiban, hogy mire odahaza belép az ajtón, már elég erős legyen ahhoz, hogy a felesége és a két másik lánya – Zia ikertestvére, Zoé, és a nővérük, Hanna – belé kapaszkodhassanak.

Fekszik a földön, és érzi, ahogy az izmok a hátában lassan fájdalmas kötegekbe merevednek. Most nem mozdul, és nézi a semmit a plafonon. Egy ideig még kényszeríti magát, hogy egyszerre vegye a levegőt a lányával, aztán sóhajt egyet, és lekapcsolódik a ritmusról, amit a gép diktál. Túl hosszú, túl egyenletes, egyszerűen túl nyugodt ahhoz, hogy most így tudjon lélegezni.

Bíp-bíp-bíp-bíp-bíp.

Az első pillanattól fogva retteg a monitor hangjától. Az jó, ha egyenletes. De mi van, ha nem? Ha belódul: bíbíbíbíbíbíbíííííí, és abba sem hagyja, vagy épp ellenkezőleg, mi van, ha egyszer csak…

Nyel egyet és megrázza a fejét – keményen koppan a padlón a koponyája, ő pedig megretten, mi van, ha felébred a zajra? Bassza meg. Hülye vagyok – gondolja. – A lányom alszik. És amíg a gépek, az orvosok és a testébe áramló szerek úgy akarják, aludni is fog.

Most újra behunyja a szemét, és maga elé képzeli az arcát, de nem kel fel, hogy megnézze. Így nem kell látnia a kék és a fehér csövet, ami egész a szájáig kanyarog, hogy ott aztán elvesszen benne, a ragtapaszt az orra körül, amivel a szondát rögzítették, nem kell látnia a branült a karjában, a tappancsokat a mellkasán, nem kell látnia, hogy nem mozdul, most gondolhat rá úgy, amilyen ő valójában.

Vajon álmodik? Érez vagy gondol valamit? Vajon fél? Hagyd már abba! – figyelmezteti magát, és újra megrázza a fejét, hátha az segít kizökkentenie a kilátástalan spirálból. Felül, kikászálódik a hálózsákból, és az ablakhoz megy.

Hajnalodik, de még nem mozdul semmi odakinn, csak ő virraszt, és persze a nővérek a folyosón – szinte látja maga előtt, ahogy valamelyikük felnéz az előtte tornyosuló kórlapokból, és a képernyőre pillant: a szobájuk a 04-es kocka, a jobb szélső a második sorban, na, megint nem tud szegény aludni – gondolja épp talán a nővér, ahogy látja a kórterem ajtaja fölé szerelt kamera képén, hogy az ablaknál áll, aztán már hajol is megint a papírmunka fölé.

Doszpot meg újra a gondolataiba menekül. Mióta benn vannak a kórházban, ez az egyetlen, ami működik, ha úgy érzi, megőrül. Annyiféle film pergett már le előtte az utóbbi néhány éjszakán, hogy maga is meglepődött. Mert annyira régen volt ez az egész, de tényleg. És most mégis éles a kép, vagy legalábbis jóval élesebb, mint gondolta. Ilyenkor furcsa filmeket néz, olyanokat, amiknek ő maga a szereplője. Miközben nézi, érzi, hogy melege van, és kiveri a hátát a hideg verejték, látja, hogy nagy a forgalom körülöttük, hallja, ahogy a rakparton hosszan dudál egy autó, most is az agyában lüktet az ezernyi infó, amiből azonnal össze kéne állnia egy képnek – most is érzi, hogy fél.

Ebben a ma hajnali filmben újra egy autó hátsó ülésén ül, éppúgy, mint egy héttel ezelőtt. Kilencvenkettő nyarán járunk, és ő nem több mint harminc. A férfi pedig, aki az első ülésen ül, ezúttal nem egy taxisofőr, viszont ő is tudja a nevét. Legalábbis azt hiszi. De amikor hátrafordul, és a szemébe néz, pontosan lehet tudni, hogy többé már nem hisz neki.

– Oké, lebuktam, zsaru vagyok – mondja Doszpot a legkézenfekvőbbet és egyben a legbiztonságosabbat. Rendőrt ölni hülyeség, ezt minden bűnöző tudja – ugye tudja? Ebben a pillanatban csak remélni lehet.

– Átbasztál, Péter – feleli az, és Doszpot szinte fájdalmat lát a szemében: kedvelte őt.

Azt hitte, barátok – szinte már barátok. És hogy majd együtt üzletelnek. Lassan bólint, és közben azon filózik, hogy most mi lesz. Kiviszik a városból? Vagy elintézik itt, és aztán valahol beledobják a Dunába, majd egyszerűen továbbhajtanak? Esetleg csak megverik, és ennyi?

Anélkül, hogy a fejét elfordítaná, figyeli az útvonalat, és igyekszik minél több információt rögzíteni, hogy majd segíthessen a többieknek rátalálni. Nem mintha esélye lenne bármilyen formában is kapcsolatba lépni velük. Azt persze akkor és ott, az autó hátsó ülésén ülve még nem tudja, hogy a fedett autója rendszámát épp aznap reggel kérdezte le valaki, és hogy az erre kiadott figyelés miatt odabenn mostanra már tudják, hogy bajban van.

Akkor és ott csak végigcsorog az izzadság a hátán, és nem tudhatja, hogy mi lesz vele. Nem tudhatja, hogy a férfi – aki egészen addig a barátjának hitte – néhány perccel később kap majd egy hívást, és hogy ezután egyszer csak lehúzódnak az út szélére, és kiteszik őt, mintha semmi sem történt volna. Ahogy azt sem tudja akkor még, hogy ez a férfi aztán évekig minden újévkor felhívja majd, hogy boldog új évet kívánjon neki.

– És hogy vagy? – kérdezi ilyenkor azon az alig érthető tört magyaron, amit használ, Doszpot meg rávágja, hogy kösz, jól, aztán bontja a vonalat, és újabb egy évig nem gondol rá, mert egy ideje már nem gondol arra, ami azelőtt volt.

Aztán ez a film hirtelen kifut, ő meg elfordul az ablaktól, és végre erőt vesz magán, hogy a lányára nézzen. Mellbe vágja, hogy milyen gyönyörű, ahogy ott alszik – még így is, istenem.

A gyerekek.

Egyet nem lehetett megszokni sosem: ha gyereket öltek meg. És a szülők. A fájdalom – nézni őket, ahogy szépen lassan sorvadnak a gyásszal együtt. És ha még választ sem tudtak adni nekik? Ha legalább annyival sem tudtak enyhíteni a kínjaikon, hogy megmondják nekik, hogy ki? És azt, hogy miért?

Nézi a lányát, és megint emlékezik. Indul a film odabenn: most kilencvenhat tele, ő frissen kinevezett gyilkossági vezető, tele lelkesedéssel és kételyekkel. Itt, ebben a filmben is egy lány szerepel, nem kicsi, már majdnem felnőtt, de ő is annyira gyönyörű, annyira ártatlan – most újra tisztán látja maga előtt az arcát abban a budai házban, abban a konyhában, a falnak támaszkodva ül, mintha csak lassan lecsúszott volna, hogy kicsit megpihenjen, aztán már látja maga előtt a szüleit is, emlékszik, mi lett velük azután, hogy… Miért éppen ez az ügy jutott most eszébe? Mert ott végül lett ki, és lett miért, pedig sokáig úgy tűnt, hogy semmi esély rá? Lett válasz, de azt akarni kellett nagyon. Megszállottan.

Sóhajt, aztán elmosolyodik, mert a semmiből hirtelen belé nyilall a bizonyosság, hogy itt és most – a saját lányával – minden rendben lesz. Nem tudja, honnan és miért jön, de itt van és kész: itt van a biztos tudat, és ő most kristálytisztán tudja azt is, hogy kicsoda. Egy apa.

És egy volt gyilkossági zsaru, aki sokat látott – és aki tele van történetekkel.

I

1

1996. december 2., hétfő, este fél hét, Budapest, Hegyalja út

A Ford Scorpio jobb oldala kitör, ahogy Doszpot majdnem százzal belerongyol az éles kanyarba a Zólyomi úti kereszteződésnél. Rászorít a kormányra, és finoman korrigál, aztán gondolatban hátba veregeti Barkát. Kurva nagy ötlet volt a cementeszsák a csomagtartóba, simán fogja a hátsó kerekes kocsit anélkül, hogy a cégnek egy forintjába is került volna.

Kék rendőrségi lámpájának fénye kétoldalt rákenődik a házak falára, és bár az autó mozgásából érzi, ahogy a délutáni eső percről percre ráfagy az aszfaltra, nem lassít.

Ilyenkor úgy érzi, sebezhetetlen.

És dolga van.

Az áldozatot Pásztor Ágnesnek hívják, húszéves, egy sashegyi családi házban élt a szüleivel és a nővérével, és úgy húsz perce talált rá egy idős nő, aki szintén ott lakik, de – ha jól értette a kerületi zsaru ideges szavaiból – ő nem a lány rokona.

Doszpot felhangosítja a Danubiust – épp a hírek mennek.

„Kuncze Gábor belügyminiszter szombaton hivatalába kérette a rendőrség pénteken leváltott csúcsvezetőségét. A belügyminiszter november 30-i hatállyal nyugállományba helyezte Pintér Sándor altábornagyot, Túrós András vezérőrnagyot, Bodrácska János vezérőrnagyot és Valenta László dandártábornokot.

Úgy tudjuk, hogy az Országgyűlés önkormányzati, közigazgatási, belbiztonsági és rendőrségi bizottsága a hét elején meghallgathatja Forgács László országos főkapitányjelöltet, aki a hétvégén már fel is készült a parlamenti meghallgatásra. Először a robbantásos merényleteket és a kézigránátos támadássorozatot tekintették át magas rangú rendőri és belügyi vezetőkkel, akik közölték, hogy hatékonyabbá kell tenni a rendőri munkát, javítani a bűncselekmények felderítési arányát, ezzel lehet ugyanis helyreállítani a lakosság bizalmát a rendőrségben. Másodsorban a…”

Belöki a CD-t a lejátszóba, és halkan káromkodik. A Ford szűk belső terét előbb a lassú, érzelgős felvezető futam árasztja el, aztán berobban a szöveg, Doszpot meg veri az ütemet a kormányon, és a vokállal együtt mormolja maga elé, hogy a hajnali szél háztól házig szalad, mindenkiről mindent tudni akar.¹

Faszság az egész.

Nem attól lesz meg Prisztás gyilkosa, hogy minden fejest egyszerre húznak le a vécén, és nem azért hallgat a szarrá lőtt Lakatos, Totka vagy Dóri, mert a Bodrácska rossz kapitány, hanem mert kurvára fél az összes, és van is nekik mitől.² Eszébe jut, ahogy az utóbbi hetekben dühösen követelőzik különböző kórházi ágyak mellett állva, és újra és újra azt kérdezi: van-e ötlete, kinek a megbízásából lőttek magára, meg hogy van-e bármi információja, amin el tudnánk indulni – és most is hallja a sok halk nemet, aztán arra gondol, ő vajon nem válaszolná-e ugyanezt szétlőtt arccal, combbal vagy gerinccel? Nem gondolná-e, hogy „értettem a szóból”? Nem kussolna-e abban bízva, hogy így talán az élete megmaradhat, ha más talán nem is? Az az igazság, hogy szélmalomharcot vívnak, mióta Prisztást novemberben megölték, de igazából már azóta, hogy a nyáron Csaszit halálra késelték a Conti Car kávézójában.³ Bevillan a pultoslány rettegő arca, ahogy azt mondja, épp lehajolt, és ezért nem látott semmit, hogy aztán nem sokkal később hirtelen úgy érezze, jobb lesz neki külföldön dolgozni… Doszpot lassít, és ráfordul a Meredek utcára, aztán elhallgattatja Charlie-t, és úgy dönt, inkább az új ügyre koncentrál.

Csak az utca bal oldalán van közvilágítás – a hideg neon bevilágítja a toldozott utat, Doszpot kikerül egy mélyebb kátyút, és előrehajol, hogy leolvassa a házszámokat, aztán rájön, hogy nem kell. Tőle vagy ötven méterre két járőrkocsi parkol, az egyik oldalának támaszkodva egyenruhás rendőr dohányzik: ő lehet az, aki telefonon riasztotta. A szűk utca másik oldalán, félig a járdán fehér furgon áll, úgy tűnik, a helyszínelők valami csoda folytán előbb érkeztek, mint ő.

A fiatal járőr ellöki magát a kocsi oldalától, eltapossa a csikket, és Doszpot elé megy.

– Jó estét, százados úr! – kezdi, és megköszörüli a torkát. – Jelentem, a helyszínelők már felmentek, a bejáratot biztosítjuk, pár perccel ezelőtt megérkezett a lány apja meg az anyja, de nem engedtem őket beállni a garázsba, úgyhogy ott parkoltak le fentebb, a másik oldalon.

– Felengedted a szülőket? – kérdezi Doszpot.

Körülnéz.

A Meredek utca 3. keskeny, hosszú telek felfelé a domboldalban. Közvetlenül az utcafronton földszintes épület áll terméskő homlokzattal, rajta két, barnára mázolt garázskapu, mellette boltíves, kisebb ajtó – félig kitárva. Doszpot odalép, és felnéz. A kisajtó mögött szűk lépcsősor visz felfelé, mindkét oldalon szabályosra nyírt, sűrű sövény. A ház jó tíz méterrel feljebb áll, furcsa, kétszintes, ötszög alakú épület, hatalmas, íves ablakokkal, az alsó szint fényárban úszik, de az emeleti ablakok mind sötétek, így a teljes felső szint beleveszik az ólomszürke égbe.

– A Sanyi kísérte fel őket, de mondtam neki, hogy csak a teraszig mehetnek, százados úr! – hadarja a férfi, és látszik az arcán, hogy hirtelen elbizonytalanodott, jól döntött-e.

– Oké – feleli Doszpot, és elindul felfelé a lépcsőn.

Szereti ezeket az ügyeket – az igaziakat, amiket magában úgy nevez: rendes gyilkosság. Ahol megölik X-et, a kérdés pedig csak az, hogy – a gyakran véges számú – Y közül ki tehette, na és persze, hogy be lehet-e bizonyítani. Kezét a merevre fagyott bőrkabátja zsebébe rejti, miközben lehajtott fejjel kaptat fel a házhoz, és arra gondol, tiszta felüdülés lesz ez az ügy az utóbbi hetek őrült menete után.

Pár lépcső választja el a terasztól, amikor meghallja a sírást. Többen vannak. Egy férfi mély torokhangon jajveszékel, aztán tompa puffanást hall, és egy nő felsikolt:

– Kislányom! Ne!!

Doszpot sóhajt egyet, és felkészül arra, amire annyira nehéz: találkozni a hozzátartozókkal az első sokk hatása alatt, higgadtnak és empatikusnak mutatkozni, aztán kimondani a mondatot, amelyet ilyen helyzetben mind hallani akarnak, és amit olyan nehéz kiejtenie a száján – megígérni, hogy meg fogja találni, aki a szerettükkel ezt tette, anélkül, hogy bármi garancia lenne rá, hogy meg is tudja majd tenni, amit megígér.

De most még nem kell semmit mondania. A fedett terasz közepén fiatal lány fekszik, mellette egy ötvenes, erősen kopaszodó férfi térdel fekete öltönyben, és pofozgatja. A másik oldalon egy nő guggol, és hisztérikusan rázza a lány vállát, burgundi vörösre festett kontya meglazult, és lecsúszott egész a füléig. Amikor melléjük lép, felnéznek rá, és egy pillanatra mintha meglepődnének.

– Elájult – motyogja a nő. – Segítsenek!

Doszpot észreveszi a járőrt, aki a bejárati ajtó előtt áll, és egyértelmű, hogy nem tudja eldönteni, mit kéne tennie. Int neki, hogy maradjon, és odalép a földön fekvő lányhoz, de az már magához tért. Falfehér. Épp megpróbál felülni. Összeakad a tekintetük. Kerek arc, seszínű haj, tömött frufruja túllóg a szemöldökén, és függönyként takarja el a homlokát. Nem sír, a fejét fogja, és inkább meglepettnek tűnik, mint akinek fogalma sincs, mi történt, és hogy került ide. Legördül egy vércsepp a bal halántékán, és vékony csíkot húz az arcára. Az anyja zsebkendőt rángat ki a szövetszoknyája zsebéből, és letörli.

– Jelentem, a holttest a konyhában van, százados úr! – vágja magát vigyázzba a járőr, akit az utcán álló társa az előbb Sanyinak nevezett.

A vörös kontyos nő a szájához kapja a kezét, és felsikolt, Doszpot meg ránéz a rendőrre, és legszívesebben megfojtaná.

– Hogy lehet ilyen érzéketlen?!

Idős, ősz hajú nő irhakabátban, Doszpot csak most veszi észre, amikor a nő ellép a fal mellől, és a terasz világításának terébe ér. A hangja keményen csattan – és tökéletesen igaza van.

– Doszpot Péter vagyok, a BRFK Életvédelmi Alosztály vezetője, mi folytatjuk a nyomozást. Ön pedig?

– Argyelán Magda vagyok, a házvezetőnő – feleli. – Tizennyolc éve élek itt a családdal. És egészen megdöbbentő, hogy maguk mennyire…

– Értem! – vág közbe Doszpot, és még a kezét is felemeli, hogy elejét vegye a nő szóáradatának. – És részvétem önöknek! Ahogy lehet, keresünk egy helyet, ahová bejöhetnek, de addig, kérem, maradjanak kinn. Tudom, hogy hideg van, de ez nagyon fontos, remélem, megértik.

Aztán sóhajt egyet, és mielőtt belép a házba, még kimondja, amit kell:

– Nagyon sajnálom, ami történt. És ígérem, mindent megteszünk, hogy megtaláljuk, aki ezt a szörnyűséget tette.

Sanyinak, a járőrnek igaza volt, a holttest valóban a konyhában van. Pásztor Ágnes a nehéz tölgy étkezőasztal mögött, a sarokban ül, úgy, ahogy lecsúszott, miután lövés érte a homlokán. Kezeit az ölében pihenteti, a feje előrebillen – mintha meglepetten szemlélné az ellőtt mutatóujját a bal kézfején, amellyel minden valószínűség szerint a lövést próbálta ösztönösen kivédeni, és ami szemmel láthatóan nem sikerült neki.

Az életes helyszínelő-bizottság vezetője épp feljegyez valamit egy fekete műbőr mappára tett papírra, füle mögött egy szál Sopianae pihen, készen arra, hogy amint az első nagy rohammal végez, húzhasson ki rágyújtani – hiába, na, a láncdohányos élete egy ilyen szakmában különösen nehéz. Hátranéz, és elhúzza a száját.

– Be ne merj lépni! Maradj ott, ahol vagy!

– Nyilván, nyugi. Na, mondjad.

– Egy lövés a homlokon, kimeneti seb nincs, a golyó nyilvánvalóan a koponyaűrben maradt. Kis kaliber, nem mernék tippelni, majd a fegyverszakértő megmondja a boncolás után. Két szék felborult, talán a lány lökte fel őket, ahogy hátrált, amikor rájött, hogy meg akarják ölni. És van valami érdekes.

– Na.

– Egy zúzódás a halántékán – fegyvercső nyoma, mintha a lövés előtt egyszer már odaszorították volna a fejéhez a fegyvert, de aztán nem lőttek, csak később, a homloka közepébe.

– Mert?

– Mert nem tudom – feleli a férfi, és végigsimít a cigarettán, aztán sóhajt egyet. – Mondd meg te!

– Játszottak? – kérdezi Doszpot. – Mint az orosz rulett? És az első lövésnél még nem volt töltény a csőben? Mi van, ha véletlen baleset volt az egész, aztán az, aki meghúzta a ravaszt, rádöbbent, mit csinált, és elmenekült?

– Akár lehet ez is – feleli. – A doki azt mondja, az önkezűség kizárt – szerinte esélytelen, hogy ilyen szögben saját kézből tartva le tudta volna adni a lövést, de a fegyverszakértő majd rámondja az áment, ha így van.

Doszpot bólint, és kicsit alaposabban szemügyre veszi a lányt, már amennyit a konyhaajtóból lát belőle. Hosszú, szőke haj, valószerűtlenül vékony test, mint egy finom porcelánbaba, akit felkapott és a sarokba hajított egy óriás, amikor elunta, hogy játszadozzon vele.

– A lány modell volt, szerepelt a legtöbb nagy divatszalon bemutatóin, benne volt abban a szűk körben, akiket állandóan foglalkoztattak.

Doszpot meg sem fordul, felismeri Barka hangját a háta mögött. A férfi az egyik nyomozócsoportjának vezetője az öt közül, és egyike azon keveseknek, akiket már ő vett fel, miután fél évvel ezelőtt kinevezték az Életvédelmi Alosztály vezetőjének. A többiek…

Barka most odalép a főnöke mellé az ajtónyílásba, és ő is beles a konyhába. Kicsit fújtat, és friss aftershave-illata van.

– Te honnan? – kérdezi Doszpot, az pedig megrándítja a vállát, és aztán feleli:

– Tudod, hogy van ez, főnök… – Doszpot meg bólint, hogy pontosan tudja. A férfi néhány hónapja költözött el a feleségétől, és minden bizonnyal voltak tervei a mai estére. – Aszittem, ma már nem melózunk.

– Mondjuk, én is – feleli Doszpot, de nem teszi hozzá, hogy őt viszont az irodában érte a hívás, és egy ideig még nem tervezett hazamenni, igaz, annyira nem is lenne miért.

Egy ideje egyedül él, legalábbis van egy ház, amit egyedül bérel, és csak az ő cuccai vannak benne. De hogy valójában egyedül van-e? Vagy volt-e akár csak egy pillanat is az életében, amikor úgy igazán, olyan rendesen egyedül volt? Hülye kérdések – hülye időpontban. Újra a lány holttestére néz, és azt kérdezi:

– Mi van még?

Barka fellapozza a füzetét, és monoton hangon olvasni kezd.

– A házban öten élnek: az áldozat, Pásztor Ágnes, aki az ELTE jogi karára járt amellett, hogy fotómodell, a két évvel idősebb nővére, Kata, aki bolti eladó a Várban egy szuvenírboltban, aztán a szülők, dr. Pásztor László ügyvéd, aki a Hegyvidéki 2. számú Ügyvédi Munkaközösségben dolgozik, házassági ügyekre specializálódott, és a legdurvább vagyonmegosztással foglalkozó ügyvédként ismerik a kerületben, dr. Pásztor Olga, a felesége, akinek a Hegyalja úton van magánban egy fogorvosi rendelője, és többhetes várólistával lehet csak időpontot kapni hozzá, aztán itt van még ez az idősebb nő, Argyelán Magdolna, aki Erdélyből települt át hetvennyolcban, és azóta velük él, hogy a két lány még egész kicsi volt. A szuterénszinten van egy saját kis lakrésze, heti egy szabadnapja van, és az…

– Pont a hétfő? – kérdezi Doszpot, Barka meg bólint.

– Bingó.

– Ki tudott róla?

– A szomszédok szerint kábé mindenki, aki egy kicsit is ismerte őket. Hosszú évek óta így van.

– És ilyenkor mit csinál? Azt tudjuk?

– Tőle még nem kérdeztem, és a családot sem akartam ilyenekkel zaklatni, van elég bajuk, de az eggyel alattuk lévő házban egy nyugdíjas nő lakik, aki azt mondja, ez a Magda cefetül zárkózott, és képtelenség vele bármiről is beszélgetni, úgyhogy hiába él itt ezer éve, még ő sem tudta kiszedni belőle, hogy ilyenkor hova megy. Az biztos, hogy hétfőnként már korán reggel elmegy, és mindig este hat körül ér vissza. Meg az biztos még, hogy tisztára a bolondja a családnak. A szomszédasszony szerint úgy ajnározza őket, mintha valami grófok lennének, ő meg a cselédjük.

– Hogy mi?

– Nem tudom, főnök, valami ilyesmit hablatyolt, de a lényeg, hogy ez a szomszéd nem látott semmit. Azt mondja, keresztrejtvényt fejtett a hátsó szobában, közben ment a tévé, de amúgy se láthatna vagy hallhatna semmit, mert a Pásztorék telekhatárán végigfut egy tujasor, ami több mint két méter magas, és képtelenség átlátni rajta.

Doszpot bólint, és a dokit figyeli, aki fehér kórházi köpenyt vett bélelt farmerdzsekijére, és épp a lány mellett guggol. Még nem szóltalt meg, amióta Doszpot ideért, és ő nem is szándékozik megzavarni – bogaras, okos pali, szinte a zseni határát súrolja, de Doszpot tapasztalatból tudja, hogy ilyenkor jobb nem kizökkenteni, ha az ember jót akar magának.

Megborzong, és rájön, hogy még a cipzárt sem húzta le a bőrkabátján, pedig már egy ideje a házban van. A helyszínelők annyit nyitogatták a bejárati ajtót, hogy kihűlt a lakás – vagy valaki lekapcsolta a fűtést? De ki? A lány elvileg egyedül volt itthon, amíg Magda haza nem ért, de ő vajon miért tett volna ilyet? Esténként napok óta fagy odakint, ez a ház pedig hatalmas és huzatos.

Körülnéz az előszobában, aztán elindul a folyosón, kesztyűt húz, és rápróbál a végét lezáró ajtóra. Nyitva van. Felkapcsolja a villanyt. Zöld padlószőnyeggel borított lépcső visz le a szuterénba.

Doszpot elindul lefelé, közben hallja, hogy Barka szorosan a nyomában halad.

– Mit is keresünk, főnök? – kérdezi az, de csak egy kérdést kap válaszul.

– És mi van még? Mondod már?

Barka fújtat egyet, és engedelmeskedik.

– Egyébként a házvezetőnő, ez a Magda találta meg a lányt, amikor hazaért – feleli, és megáll Doszpot mögött a szűk előtérben.

A főnöke odalép az ormótlan gázkazánhoz, és megnézi a termosztátot. Tizennyolc fokot mutat – vagy elképesztően spúr a Pásztor család, vagy valaki úgy döntött, valamiért jobb, ha ma hideg lesz a lakásban.

– Folytasd már! – mondja, aztán továbbmegy, és megáll egy ajtó előtt, ami nem beltérinek, sokkal inkább bejárati ajtónak tűnik, amit önálló lakásokra szoktak szerelni.

Zárva van, Barka meg folytatja.

– A házvezetőnő azt mondja, amikor hat után néhány perccel a házhoz ért, az utcáról nyíló lenti kiskapu nem volt kulcsra zárva, de napközben nem is szokták bezárni, úgyhogy akkor még nem tűnt fel neki semmi szokatlan. De aztán, felérve a lépcsőn, meglátta, hogy a bejárati ajtó résnyire nyitva van, úgyhogy bement, és megkérdezte, ki volt az, aki nyitva hagyta, mert kihűl a lakás, de nem válaszolt senki, úgyhogy keresni kezdte Ágnest, és először a konyhába ment, így aztán rögtön meg is találta. Azt mondja, az első sokk után odament hozzá, és rátette a kezét a szívére, de úgy érezte, nem ver, ezért összeszedte magát, előbb minket hívott, aztán felhívta a lány szüleit a munkahelyükön, és kiment a ház elé, hogy megvárja a kiérkező járőröket.

– A mintapolgár. Bárcsak mindenki ilyen lenne.

– Tessék? – kérdezi Barka, és igyekszik lépést tartani a főnökével.

– Semmi.

Már újra a konyha előtt állnak, odabenn mindenki elmélyülten teszi a dolgát.

– Folytassátok – szól be Doszpot. – Mindenről tudni akarok. Én visszamegyek, és benn is maradok. Hívjatok!

A doki fel sem néz, csak int; a helyszínelők vezetője felhúzza ugyan a szemöldökét, de végül ő sem mond semmit.

A terasz már üres, a családot beterelték a ház másik végében lévő dolgozószobába. Doszpot felhajtja a kabátja gallérját, nyakát a fedezék mögé rejti. Mostanra jócskán fagy, és apró szemű köd szitál, ami sűrű pornak látszik az utcai lámpák fényében.

Megáll a ház előtt, a járőr épp a sokadik cigijére gyújt, az égő gyufát a tenyerébe rejti, és fölé hajol. Autó fényszórója tűnik fel – fentről érkezik. Lassan, egyenletes tempóban halad, elér az egyik kandeláber alá, és megcsillan a fény a motorház elején pöffeszkedő Mercedes-jelen. Aztán a fekete autó melléjük ér, és anélkül, hogy egy kicsit is lassítana, elhalad mellettük.

Alacsony férfi vezeti, alig lát ki a kormány felett. Egy pillanatra találkozik a tekintetük: jelentéktelen, menyétszerű arc, mélyen ülő apró, sötét szem. Elfordítja a fejét.

Valahonnan ismerlek – gondolja Doszpot, és felírja a rendszámot, aztán elindul a kocsijához.

2

1996. december 3., kedd kora hajnal, Budapest, a BRFK Deák téri épülete

Doszpot kitapogatja a Nokiát a földön, és rögtön az első csöngés után fogadja a hívást.

– Mondd! – szól bele kásás hangon.

– Százados úr, jelentem, a boncolásnak vége.

Doszpot felül a kanapén, mire egy csomó papír a padlóra hullik. Párszor végigsimítja tüskére vágott haját, és kinéz az irodája ablakán. A Deák tér sosem alszik. A közvilágítás sárgás fényébe kevert pirosas derengés most épp zöldre vált, egy éjszakai busz kínlódva nekilendül, valaki hosszan dudál – talán lassú neki a tempója, és ő még ilyen késő éjszaka is siet valahová.

– Hallgatlak – feleli, és a kettes számú nyomozócsoport vezetőjére, a körülményes Kovács Emilre gondol – szinte látja maga előtt, ahogy most épp a proszektúra folyosóján áll gyűrött, szarbarna öltönyében, és akkurátusan jelenteni készül neki, úgyhogy ösztönösen javítja is magát: – Vagyis hallgatom.

A fél év alatt, amióta ő az Életvédelmi Alosztály vezetője, még mindig nem tudta megszokni, hogy a „régiek” közül néhányan annyira a rezsimszabályok szerelmesei, hogy minden mást hajlandók alávetni nekik, csak hogy a szolgálati út csorbát ne szenvedjen.

– Igenis, százados úr! – feleli hálásan Kovács. – Tehát a halál oka egy 6,35-ös kaliberű lőfegyverrel leadott, koponyát ért lövés, ami az elhunyt azonnali halálát okozta.

– Tényleg? Meg vagyok lepve – feleli Doszpot, és felkászálódik a kanapéról.

– Hogyan?

Sóhajt.

– Hagyjuk. Ezenkívül talált még valami meglepőt a doki?

– Meglepőt?

Doszpot grimaszol, és köröz néhányat a vállával, aztán elindul az ablak felé, de az első lépésnél fájdalmasan felnyög: a húszévnyi karate tönkrevágta sok helyen, de talán a térde kapta a legtöbb rúgást, úgyhogy az egy ideje már nem hajlandó csak úgy első szóra engedelmeskedni. Megáll, és miközben a füléhez tartja a mobilt, óvatosan megmozgatja a lábát. Harminchárom éves, de a teste ébredés után már kér néhány percet, hogy harminchárom éves test módjára működhessen.

– Hogy bármi mást talált-e a doki, Emil. Azt kérdezem.

– Igen.

Hallatszik, hogy megsértődött, Doszpot meg leszarja.

Papírzörgés, torokköszörülés.

– Van két dolog. Az egyik, hogy a lövedék eltávolítása során a roncsolt golyóhoz tapadva fehér színű, polietilén-maradványt találtak. A másik, hogy…

– Várjon! – szól rá Doszpot. – Ez magának mit jelent?

– Hogy…

– Mint a Prisztásnál, emlékszik?

– A zacskó?

– Aha!

– Itt is?

– Ez magyarázat lehet arra, hogyhogy nem találtuk meg itt sem a töltényhüvelyt a helyszínen.

Bizonytalan csend, aztán Kovács Emil óvatosan megkérdezi:

– Tehát az elkövető, ahogy a Prisztás megölésénél, itt is egy nejlonzacskón keresztül lőtt, majd a zacskóval együtt a fegyvert és a hüvelyt is elvitte a helyszínről, nem hagyva nyomot maga után?

– Szép munka, Emil, maga nagy koponya! – feleli Doszpot, és elvigyorodik. – Vagyis…?

– Vagyis az elkövetői kör akár azonos lehet a Prisztás…

– Vagy?

Csend. Kovács most már dühös, ez tisztán hallatszik abból, ahogy a telefonba szuszog.

– Vagy…

– Vagy az elkövető, ahogy minden egyes magyar ember, olvasta az újságokban, hogy a Prisztás-gyilkosság helyszínén valószínűleg így csinálták, és úgy döntött, hogy a jó ötleteket kár lenne nem használni, ha gyilkolni támad kedve.

Kovács nagyot sóhajt, mielőtt válaszol:

– Már megint viccre veszi az egészet, százados úr, és meg kell mondanom, hogy ez nekem nem tetszik.

– Sírnom kéne?

– Sírni éppen nem, de mégiscsak meggyilkoltak egy húszéves lányt, és maga meg…

Ez az, fasza, megint témánál vannak. Doszpot nyel egyet, de aztán mégis beleáll, pedig éjjel fél kettő van, és sokkal jobb lenne, ha egyszerűen csak mindketten húzhatnának aludni, de most már mindegy. Az ő szeméből már úgyis kiment az álom, Kovács meg még bele sem kezdett, úgyhogy akár le is bokszolhatják.

– Maga szerepzavarban van, Emil, de azért én hadd ne legyek, ha nem baj, oké? – Mondja, aztán hozzáteszi: – Sírni a családnak kell, nekem meg az a dolgom, hogy elkapjam nekik a gyilkost, ahogy a magáé is ez, vagy nem?

– Nyilván, de nekem akkor se tetszik, ahogy ilyen stílusban…

Doszpot megvakarja magát alul, és egy fiatal nőt figyel az utcán, ahogy bizonytalan mozgással átmegy a zebrán – acélbetétes bakancs, szegecses fekete bőrdzseki, a taréjba zselézett haja viszont már jócskán megfáradt, mióta este otthon bebetonozta. Remélem, épségben hazaér – gondolja, rögtön utána meg, hogy kurvára elég ügye van az alosztálynak így is.

– Engedjük ezt most el, Emil, mit szól hozzá? Maga elmondja, mi volt a másik, aztán mind a ketten eltesszük magunkat holnapra, és reggel nyolckor találkozunk az eligazításon.

– Mit mondok el?

– A másik dolgot, amit a doki kigubázott a boncoláson!

– Ja, igen. Pásztor Ágnes terhes volt. Az orvos szerint úgy hathetes.

3

1996. december 4., szerda délután, úton Tápiószecső felé, majd Budapest, a BRFK Deák téri épülete

– Nem nyilatkozom!

– Pepito, ne csináld!

– Neked nem vagyok Pepito, soha nem is voltam!

– Mondjuk, amikor a dömsödi gyilkosságról írtam annak idején a Mai Napban azt a hosszú cikket, és ott Pepitónak neveztelek, meg leírtam, mekkora királyok voltatok az elfogásnál, akkor nem zavart a Pepito, igaz, Doszpot százados?

Doszpot sóhajt egyet, és belenéz a visszapillantó tükörbe.

Az autók fényszóróinak egybekapcsolódó fénye hosszú, sárga óriáskígyónak tűnik, ahogy halad mögötte a sor a délutáni csúcsforgalomban a harmincegyesen. Az ég gusztustalanul szürke, az út csúszik, ő pedig éhes. Jelenleg nem vágyik másra, mint hogy kinyissa az ajtót Tápiószecsőn, a szülői házban, magához ölelje a két fiát, és leüljön a megterített asztalhoz, amin az anyja díjnyertes paprikás csirkéje várja. És kurvára nincs kedve most ehhez az újságíróhoz.

– Itt vagy még, századosom? – kérdezik tőle a vonal másik végén, ő meg elhúzza a száját, és kelletlenül válaszol.

– Itt. És az a dömsödi ügy még az özönvíz előtt volt, a cikket pedig nem is láttam, mielőtt megjelent, úgyhogy ha zavart volna is a Pepito, olyan sok mindent úgysem tudtam volna csinálni ellene. Ugye? – kérdezi, aztán hozzáteszi: – Tisztelt szerkesztő úr.

De a Hajnali Krimi nevű napilap lelkes bűnügyi tudósítájáról jelenleg lepereg az irónia. Sztorit akar, ennek érdekében pedig hajlandó még egy kicsit cseverészni.

– Özönvíz előtt? Te viccelsz, Péter? Még alig lesz öt éve az egész – persze, akkor még csak megyei nyomozó voltál, azóta meg már a BRFK főzsaruja. Ekkora villámkarrier nem volt még az országban, apám, legyél nagyon büszke magadra!

– Figyelj, kurvára mondd, mit akarsz. Nagyon nincs kedvem most ehhez az ócska enyelgéshez!

Az újságíró végre ért a szóból.

– Oké, oké, a tárgyra térek. A hétfői emberölés érdekelne, a sashegyi, ahol azt a fiatal lányt lőtték le. Jutottatok már valahova? Megvan a fegyver? Milyen kaliberű? Van már gyanúsított? Elszigetelt ügy, vagy esetleg összefügghet valami korábbi esettel? Tűnt el valami a…

– Te most hülyének nézel?

– Egy morzsát adj csak, századosom! Egy apró infót, amiből kijön a holnap reggeli cikk.

Doszpot felnevet.

– Te teljesen hülyének nézel? Tudod, hogy mit fogok mondani.

– Még nem, Péterem, de már nagyon várom!

Doszpot arra gondol, hogy a srác kezd teljesen elpofátlanodni, aztán monoton hangon darálni kezd:

– December másodikán, hétfőn a késő délutáni órákban Budapesten, a Meredek utca egyik családi házában meggyilkolták a húszéves P. Ágnest. Az ügy felderítése nagy erőkkel folyamatban van, egyéb információt a nyomozás érdekeire való tekintettel egyelőre nem áll módomban megosztani a nyilvánossággal.

A vonal túlsó végén csalódott sóhaj. Doszpot mellé kivág egy kocka-Lada, és kétségbeesetten nyomja a gázt, hogy el tudjon húzni mellette. Szemből nagy tempóval közeledik egy kocsi fényszórója, úgyhogy Doszpot rátenyerel a dudára, és fékez, aztán amikor a Lada végre kínkeservvel megelőzi, és az utolsó pillanatban bevág elé, halkan mond egy bazmeget.

– Minden oké? – kérdezi az újságíró. – Élsz még?

– Én igen – feleli a százados. – Azt hiszem, akkor végeztünk is.

– Miért vagy ilyen szigorú? Csináltam valami rosszat?

– Figyelj, valaki hív, most le kell tennem! – vágja rá Doszpot, és megnyomja a piros gombot.

Ez a fickó a Totka-merénylet ügyében addig nyaggatta az egyik szomszédot, hogy az elkotyogta neki, a rendőrség az egész környéket körbekérdezte, felismernek-e egy rozoga falétrát, amit a Totka házát körülvevő fehér kőkerítéshez támasztva találtak, és amiről gyanítják, hogy az elkövető azon mászott fel a merénylet előtt. És tegnap megírta az infót anélkül, hogy előtte felhívta volna, szabad-e, úgyhogy egy ideig most érezni fogja a törődést.

Közben pedig tényleg bejött egy másik hívása.

– Mondd – kezdi köszönés nélkül, amikor felveszi, és arra gondol, nehogy valami olyan legyen, ami miatt fordulhat vissza.

Két hete nem látta a fiait.

– Figyelj, Pepe, azt hiszem, vissza kéne jönnöd.

– Na, bassza meg. Tudtam.

– Ne haragudj, de nem tudok velük mit csinálni, azt mondták, addig nem mennek el, amíg veled nem tudnak beszélni.

– Kik? – kérdezi Doszpot, miközben indexel, és lehúzódik a leállósávba, aztán bekapcsolja a vészvillogót.

Ez van – túl szép lett volna, hogy igaz legyen minden: a meleg vacsora, a gyerekei és némi esély egy nyugalmas estére.

– A Pásztor Ágnes szülei.

– De már beszéltem velük. És az Emil csoportjára szignáltam ki az ügyet.

– Igen, tudom, de rajtad kívül nem hajlandók mással beszélni. A nő azt mondja, az öreg nyomozó nem tájékoztatja rendesen, és úgy beszél velük, mintha őket gyanúsítaná. Szerintem teljes idegroncs a nő. Most is itt ülnek a folyosón, a férje próbálja nyugtatni, de azt ismételgeti, hogy csak neked hisz, és tőled akarja hallani, hogy áll a nyomozás, mert te megígérted neki, hogy megtalálod, ki ölte meg a lányát.

– Fasza – feleli, és épp kikap egy pillanatot, amikor nagy ívben vissza tud fordulni Budapest felé. – Mondd meg nekik, hogy húsz percen belül ott vagyok, addig meg készítsd be az összes jelentést az asztalomra, ami eddig keletkezett az ügyben.

Elköszönnek, Doszpot kiteszi a kék lámpát a kocsi tetejére, és tövig nyomja a gázt, pedig még mindig csúszik az út, aztán fél óra múlva személyesen is meggyőződhet róla, hogy Pásztor Ágnes édesanyja két nappal a lánya meggyilkolása után tényleg valóságos idegroncs.

Doszpot irodájában vannak. Az asszonyt és a férjét a kanapéra ültette, ő meg odahúz egy széket velük szembe, a dohányzóasztal másik oldalára – egy íróasztal mögé húzódva képtelenség empátiát mutatni ilyen helyzetben.

– Tudom, hogy amit kérek, szinte lehetetlen, de tényleg próbáljon egy kicsit megnyugodni, asszonyom – mondja a százados, és arra gondol, ha most ő lenne ilyen helyzetben, nem biztos, hogy meg tudná tenni, amit a nőtől kér.

A fiaira gondol, szinte látja maga előtt csalódott arcukat, amikor a nagyanyjuk nem sokkal korábban közölte velük, hogy az apjuk mégsem tud ma elmenni, hogy végre találkozhassanak – a kicsi talán sírva is fakadt, hisz ő azt kérte tőle, írja meg a levelet a Mikulásnak, hogy milyen ajándékot szeretne, és ő majd Pesten bedobja egy postaládába. Egész nap arra gondolt az iskolában, hogy ma végre látja az apját, de most csak áll ott csalódottan a nagyanyja konyhájában, kezében a levél… Doszpot megrázza a fejét, hogy visszatérjen a valóságba, és csak remélni tudja, hogy azok ott ketten, vele szemben nem vették észre, hogy máshol járt. Alaposan szemügyre veszi a nőt.

Dr. Pásztor Olga árnyéka önmagának. Fekete nadrágot és kötött pulóvert visel. Hosszú, vörös haja mosatlanul lapul a fejére, egy fekete befőttesgumival fogta össze a tarkóján, a szeme mintha eltűnne a szemgödrében, de most nem sír, talán elfogytak mára a könnyei, vagy sokkal inkább kapott valami nyugtatót a férjétől, ami mostanra kezdett hatni.

– Nem akarjuk zavarni, de muszáj beszélnünk magával. Ugye nem haragszik, hogy csak úgy bejöttünk?

A hangja tompa, egy gombócba gyűrt, nedves papír zsebkendőt markol, és kibámul az ablakon Doszpot válla felett.

– Akkor jönnek vagy hívnak, amikor csak szeretnék. Ez a legkevesebb – feleli, és hálás, amiért a gondolatait végre sikerült visszairányítani az itt és mostba.

Aztán sóhajt egyet, és rádöbben, hogy sajnálja ezt a két embert. Pásztor Ágnes hiába volt már húszéves, ők valószínűleg akkor is úgy tekintenek rá, hogy gyerek: az ő kicsi, érzékeny lányuk, akit nem tudtak megvédeni.

– Ági mindig olyan kis sérülékeny volt, már kicsinek is – szólal meg az asszony, mintha olvasna Doszpot gondolataiban.

A százados hallgat – a nő most beszélni szeretne.

– Hét hónapra született, az sem volt biztos, hogy meg fog maradni. A Tűzoltó utcai Gyerekklinikán feküdt az intenzíven két hónapon át, és az elején én mindennap úgy mentem oda, hogy mi van, ha…

– Hogy él-e még egyáltalán – mondja Doszpot, és nyel egyet.

Ezt igazán nem kellett volna.

– Maguk is? – kérdezi a nő, és az arcán most mintha valami pozitív érzelem látszana, talán mintha a közös traumától közelebb érezné magához a rendőrt, akit pedig alig ismer.

– Nyolcvanhatban született az első fiam, Márk, és ugyanezt csináltuk végig mi is – feleli, és összeszorul a gyomra.

– Nyolcvanhat? De akkor ő még most is csak tízéves. Jól van, ugye?

– Szerencsére makkegészséges – feleli Doszpot, aztán megköszörüli a torkát, és felveszi az asztalról a helyszíni szemléről készült jelentést.

Már eddig is több személyességet vitt bele az ügybe, mint amennyit szabad lett volna.

– A fegyvert egyelőre sajnos nem találjuk, de szerintem ezt már tudják, ugye?

– Nem találták meg Ági mellett a földön… – motyogja az asszony, aztán elhallgat.

A férje átkarolja a vállát. Kemény, határozott, intelligens férfi – az összeomlás szélén. Doszpot tudja, hogy a kerület legmenőbb válóperes ügyvédje, akitől rettegnek az ellenérdekű felek, most pedig itt ül, többnaposnak tűnő, gyűrött, fehér ingben, amire egy kinyúlt kardigánt vett, a keze remeg, ahogy a szája széle is, de minden erejével azon van, hogy tartsa magát.

– Mint tudják, az egész házat átkutattuk, ahogy a kertet, a garázst és az utcát is, de az elkövető nyilván magával vitte, úgyhogy ezen a vonalon sajnos egyelőre nem tudunk elindulni.

A nő bólint, aztán beszélni kezd – csendes, erőtlen a hangja, mintha csak magához szólna.

– Hiába engedték haza a kórházból, mert sokáig nem tudott semmit se gyarapodni, nekem elapadt a tejem, aztán azt mondták, szerezzünk valahonnan egy nőt, akinek sok teje van, és az majd lefeji, mi meg elhozzuk, de az se volt jó, mert azt meg nem bírta szegénykének a gyomra, úgyhogy…

– Csssssss – csitítja a férje, és rászorít a vállára, mire a felesége elhallgat.

Mind várnak egy kicsit, aztán Doszpot folytatja.

– Jelenleg a teljes nyomozócsoport Ágnes kapcsolati hálójának a feltérképezésén dolgozik, de ez hatalmas munka, mert nemcsak az egyetemi évfolyamtársait, de a fotómodell kollégáit, a sminkeseket, fotósokat meg mindenkit megpróbálnak összegyűjteni, aki érdemi információkkal szolgál, és…

– Gondolja, hogy közülük bárkinek is köze lehet ehhez, ami történt? – kérdezi a férfi, és a hangja most kemény. – Van ennek bármi értelme? Azt gondolja, ezek közül bárkinek is lenne fegyvere? És eljönne hozzánk, és csak úgy lelőné? De mégis, miért?

Doszpot felemeli a kezét, és leállítja, mielőtt hisztérikussá kezdene válni. Vékony jégen táncol, és egyértelmű, hogy egy rossz szó vagy mondat, és bármelyiküknél elszakadhat a cérna.

– Egy emberölési ügyben sosem gondolunk semmit. Az lenne a legnagyobb hiba, amit elkövethetnénk – mondja, és figyel rá, hogy a hangja nyugodt maradjon.

– Ha rögtön az elején lenne egy teóriánk – ebben az esetben mondjuk az, hogy a lőfegyver miatt kizárunk egy csomó embert, akikről önök nem tudják elképzelni, hogy fegyvert szerezzenek, és azzal öljenek –, akkor indokolatlanul szűkítenénk a kört, és elszalasztanánk egy csomó olyan adat összegyűjtését, amit később már nem tudnánk pontosan ugyanúgy pótolni, mert az idő telik, az emberek felejtenek, az emlékek halványulnak, és összemosódnak mindazzal, amit közben egymástól vagy a tévéből hallanak. Szóval, higgye el, hogy a kollégáim tökéletesen végzik a dolgukat, amikor minden kapcsolatot megpróbálnak felderíteni.

– Az Attila volt – suttogja a nő, és felszegi a fejét. – Felesleges ennyi embert végignyomozni, mert ő volt, ő ölte meg!

Most egyenesen Doszpot szemébe néz. Nem sír – úgy tűnik, ezért jött, hogy ezt elmondja.

A százados leteszi a jelentést az asztalra, és kikeres egy másikat az aktakupacból.

– Farkas Attila, huszonnyolc éves, jelenleg egy Kalóz utcai villát bérel egy üzlettársával együtt, és hat hónapja volt kapcsolata Ágnessel.

– Az a férfi egy bűnöző, egy maffiózó! – mondja a férfi, és majdnem kiabál. – Megpróbáltuk eltiltani tőle Ágit, de nagykorú volt, nem tudtunk mit csinálni, egyszerűen megszédítette a drága kocsijával meg a drága ajándékokkal…

– A születésnapjára elvitte repülővel Párizsba, a Disneylandbe! Érti? Behálózta, tönkretette, aztán az Ági talán szakítani akart, és akkor egyszerűen csak lelőtte az az állat!

Most már mind a ketten kiabálnak.

Doszpot vesz egy mély levegőt, megvárja, míg egy kicsit lehiggadnak, és csak aztán válaszol:

– De összesen nyolc ember tanúsítja, hogy a gyilkosság feltételezett időpontjában a belvárosi éttermében, a Fregattban tartózkodott.

– Mindegy, nem érdekel! Hazudnak mind! Az ő emberei, azt mondják, amit parancsol nekik! – mondja Pásztor, a felesége meg újra sírni kezd, aztán előrehajol, a fejét a térdére teszi, átkarolja a lábát, és ringatni kezdi magát, mintha ezzel el tudna menekülni ebből az egészből, és néhány pillanatra elfeledkezhetne mindarról, amiről, pontosan tudja, már soha az életben nem feledkezhet meg.

– Segítenie kell, Doszpot úr – suttogja a férje, és a szeme megtelik könnyel.

Pislog egyet, a két nagy csepp pedig egyszerre hullik le a lábára. Nem törődik vele.

– Biztos, hogy ő volt, másról egyszerűen elképzelhetetlen, hogy ilyet csinált volna. Ha meg nem ő volt, akkor fogadott egy bérgyilkost. Tudja, hogy mennek ezek, maga tudja a legjobban ebben az istenverte országban, hogy intézik ezek az alja senkiházik a dolgaikat.

Doszpot nem válaszol. A jelentések rendben vannak, az alibi korrekt, nincs olyan bíróság, amelyik ne mentene fel egy ilyen alapján bárkit. Viszont logikus, amit mondanak. És egyre jobban sajnálja őket. Mostanra a folyosó elcsendesedett, az irodák körülöttük talán már mind kiürültek. Csak ők ülnek ott, miközben köréjük települ a csend és a sötétség.

– Én is utánanézek – mondja, és arra gondol: talán megint hibázik. Talán megint olyat ígér nekik, amibe belekapaszkodhatnak, hogy aztán csalódjanak, és még jobban összeomoljanak.

Feláll, Pásztor azonnal követi, aztán a felesége hóna alá nyúl, és felsegíti.

– Kérem, ne hagyja, hogy a kollégái higgyenek ennek a szemétnek! – mondja még, aztán hozzáteszi: – És ne engedje, hogy helyette összevissza zaklassanak olyan embereket, akiknek az égegyadta világon semmi köze se lehet ehhez a szörnyűséghez.

– Keresni fogom önöket, ahogy utánanéztem a dolgoknak – feleli, aztán az ajtóhoz kíséri őket.

Kilépnek, az asszony utoljára még ránéz, és megszorítja a kezét, fáj, olyan erősen markolja.

Doszpot becsukja az ajtót, hallja, ahogy a lépteik távolodnak a folyosón, és csak egyvalamit érez: hogy nagyon fáradt.

Egyvalamit pedig esélye sem volt elmondani nekik, mert ilyen helyzetben az ember ilyet nem tehet.

Nem mondta el nekik, hogy a lányuk terhes volt, és minden valószínűség szerint attól, akit ők a gyilkosának gondolnak.

4

1996. december 5., csütörtök, reggel kilenc óra, Budapest, a BRFK Deák téri épülete

Vannak dolgok, amik mindig ugyanúgy történnek, bármi volt is előző éjjel.

Ilyen például a friss kifli, a vaj, az eperlekvár meg a pohár hideg tej minden reggel. Doszpot reggelije. Mindig, mindenhol és minden körülmények között.

Aztán ott van még a reggeli eligazítás kilenckor, az sem megy soha sehová: fix pont a napirendben, amihez igazítani lehet minden mást. Úgyhogy ez a nap is csak egy nap, amikor Doszpot Péter, hóna alatt egy iratdossziéval, öles léptekkel halad a nagyfőnök irodája felé, felkészülve mindenre, hisz sosem lehet tudni, a Rablási és Életvédelmi Osztály vezetője épp milyen kedvében lesz.