AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A kiskirályok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-76-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A kiskirályok

Tartalom

A kiskirályok

I. A pontaligeti park szigete

II. A nagyszerű bevonulás

III. A homo regius (királyi ember)

IV. A „Régi Nap” törzsvendégei

V. A két Thonuzóba ivadék

VI. A varjú-nóta

VII. A tűzhalmi kastély

VIII. Családi hangverseny

IX. Nincs jobb a jó tanácsadónál!

X. Tudományos dolgok

XI. A táltosok utódja

XII. A nagy taktika

XIII. Az egy szál okos ember

XIV. Ki hát a férfi?

XV. Az egzáment

XVI. Emmanuel

XVII. Don Juan, Elszler Fanfan és Gil Blas

XVIII. Az orvosok konzultációja

XIX. Macska helyett mándruc

XX. Mucius Scaevola

XXI. Ami meg volt érdemelve

XXII. Egy jó szóért

XXIII. A boldogság, amit megsokallnak

XXIV. Thonuzóba sírja

XXV. Mennyit értek Thonuzóba kincsei?

XXVI. „Netartsderre” és „Mitugrálsz”

XXVII. Kié legyen Mike-Pércs és az ő filiái?

XXVIII. A Tuhutum megyei követválasztás

XXIX. Aki rosszabb az apagyilkosnál

XXX. A tűszúrás és a forró víz

XXXI. A másvilági hölgy

XXXII. Egész quadruple alliance!

XXXIII. Az ablaklátogatás

XXXIV. Az édes otthon

XXXV. Exodus

XXXVI. A praktikus emberek

XXXVII. Hol van a macska?

XXXVIII. Justus Fraus

XXXIX. Az új világ kezdetén

XL. Esküvő a fűzfa alatt

XLI. Egy báli meghívóért

XLII. Az alma messze elesett a fájától

XLIII. Párbaj ágyúval

XLIV. „Mon pauvre nerveu!”

XLV. Az a visszakapott ütés

Utószó Akik nem tudnak meghalni

I. A pontaligeti park szigete

A pontaligeti park híres-nevezetes a kertészet kedvelői előtt. Terjedelme hatszáz hold, s évekinti gondozása belekerül harmincezer forintba. Ha a sok mihaszna fák helyett répát, kukoricát termesztenének rajta, ugyanannyit kellene neki jövedelmezni. Akkor lett alapítva, amikor az ákácot meg a platánt Európában nagy pénzen fizették, s az amerikai dióhoz meg éppen csak úgy juthatott valaki, ha lopott belőle. A kertészszenvedély ezt megengedi.

Ponthay Adalbert gróf éppen ilyen szenvedélyes kertész. Amellett azonban kitűnő jó gazda is, és erős acquisitor. Az utóbbi minőségében (mint mondják) nem is igen válogatós a jogcímekben. Télen át Bécsben lakik, ahol grata persona. Érdemrendje is van, és belső titkos tanácsosnak híják. Viselhetne nagy hivatalt is; de arra nincs szüksége. Országgyűlések alatt hatalmas védelmezője a kormány propozícióinak a felsőtáblánál.

Nyáron azonban szünetel minden ambíció; akkor a gróf csak szenvedélyes kertész.

Ha aztán egy olyan boldogtalan vendéget hoz a kastélyába a végzet, aki még nem látta a pontaligeti park dicsőségeit, azt a szíves házigazda menthetlen rabságba ejti, magához láncolja, reggeltől délig, déltől estig hurcolja keresztül-kasul a nagyszerű park tekervény útain, s megtömi botanikai ismeretekkel, amennyi csak beléje fér.

Éppen ehhez való vendége akadt a mostaniban a grófnak, őnagysága, Hruszkay Xavér Ferenc királyi tanácsos úrban, aki meg gyökerestül gyűlöli a fát. Minthogy Bécsben, éppen az ablakai előtt van a bástyán egy óriási vén akácfa, ami azáltal, hogy nyáron kancelláriáját elsötétíti, tavasszal a virágillatával a nagyságos asszonynak migrént okoz, ősszel szemetel, télen meg az egész veréb-synodusnak gyűldéül szolgál, annyira maga ellen gerjeszté a királyi tanácsos úr ellenszenvét, hogy az már nem egyszer ejté ki a cselédei előtt azt a biztató szót, hogy ha valaki ennek az átkozott fának a gyökerét megfúrná, abba kényesőt töltene, hogy az a fa elszáradna, hát ő annak a valakinek, ha a tette kitudódnék, a büntetés elengedéseért kész volna közbejárni. Még eddig sikertelenül.

A két nevezetes úr ebéd végeztével a park útait járja.

Ponthay Adalbert gróf a szokottnál magasabb termet, amihez azonban nem járulnak kedvező arányok; vállai szűkek, ellenben az alteste potrohos; dereka hosszabb, s lábszárai kurtábbak, mint aminőt a szobrászok követelnek a mintájuktól, a karjai is rövidek. A fejét hátravetve hordja, és az is kisebb, mint amekkora ily kolosszális alakot megilletne; arca általánosan görögdinnyepirossággal bír, simára borotválva, egy kis feketére viaszkolt bajuszpár kivételével. Az arcvonásoknál is feltűnő az aránytalanság, amíg az álla erősen előredomborodik, megtoldva hatalmas tokával, addig a homloka nagyon elkeskenyül, amit különben elősegít a két szemöldök magasra felhúzódása, mely miatt az apró szempár örökösen fitymáló hunyorítással néz le a többi halandókra. Az orrnak ennélfogva igen hosszú tért kell betölteni hosszában, a száj ugyanazt teszi keresztben, s ha nem beszél, úgy öszeszorul, hogy az ajkakból semmi sem látszik. A kopasz feje búbján feltűnést kelt egy jókora dió nagyságú kinövés, ami egyébiránt a Ponthay úri családnak általános ismertetőjegye. Ez a hiteles bibircsó ott van minden családtagnak az arcán, az egyiknek a homloka közepén, a másiknak az állán, a harmadiknak az orra hegyén, a hölgyeknél szemérmes lencse alakban, a szájszegletekben, arcgödröcskékben. Ez a Ponthay stigma. Talán éppen azért jár Adalbert gróf mindig fedetlen fővel, még a szabadban is (meglehet azonban, hogy csak diaeteticai okokból szoktatta magát hozzá).

S ebből a vendégre nézve az a baj származik, hogy ő is kénytelen a kezében tartani a kasztor-kalapját, azt állítva, hogy izzad a feje, pedig otthon még aludni is sipkában szokott. De hát az nem illenék, hogy amikor a belső titkos tanácsos fedetlen fővel jár, akkor mellette a (csak) királyi tanácsos feltett kalappal ődöngjön.

Hruszkay Xavér Ferenc úr pedig éppen nem termett arra, hogy hatszáz holdas parkok útjait méregesse végig. Szalonok parkettjeihez szokott, vézna, töredékeny alak, olyan hajlékony, hogy hátrafelé is tud bókolni, s a legközönségesebb mozdulata sem áll azon alul, aminővel egy ügyes seladon az elejtett legyezőt átnyújtja, anélkül, hogy a dámájának a sleppjét letaposná. Arcát az örök nyájasság sztereotip mosolya édesre kandírozta. Minden szőr le van borotválva róla, kivéve két félholdat a fülek mellett, amik egymásnak tökéletesen megfelelnek.

Az excellenciás úr kertészkedvelő gúnyát visel, sokzsebű daróc dókát, vastag talpú bakancsot, a nagyságos ellenben everlaszting géhrokkot, szatingló pantallont s szűk, fekete szarvasbőr cipőt. Nem ilyen expedícióhoz készült.

– Nézze nagyságod ezt a sophora japonica pendulát. Még csak nyolcéves.

– Azt gondoltam, szomorúfűz.

– Ah! Mit? Szomorúfűz? Hát azt a gyönyörű felfutó növényt ismeri-e?

– No, már ilyet láttam egyszer. Ez ugyebár paszuly?

– Ah! ha! Ez aristolochia sipho excelsissima. Van egy vadászkastélyom, ami egészen ilyennel van befuttatva, majd azt is felkeressük.

– Még azt is?

– Regardez! Ezt a gyönyörű példányt ott a glacis közepén. Azokkal a fehér levelekkel.

– Az a fa beteg?

– Pas du tout! Az a természete. Acer negundo foliis variegatis.

– Szegény!

– Amit itt ezen a helyen tetszik látni, azt mind én magam ültettem, ez a része a parknak az én saját teremtményem. Látja azt a nagylevelű fát ott a tamariszkok közül kiemelkedni? Az egy Pawlownia imperialis, aminek a dugványát Polignac minisztertől kaptam, amikor Párizsban követségi titkár voltam.

– Annak a leveleiből lesz a dohány, ugye?

Ez a kérdés egészen elvette a kedvét a főúrnak, hogy a középnagyságú úrnak több kertészeti élvezettel szolgáljon. Ehelyett azt hitte, a festészeti és távlati összbenyomásokkal lehet a kedvtelését megnyerni. Elvezette egy szép egyenes fasorhoz, mely a parkot egyenes vonalban szeli keresztül, s melynek egyik nyílásán át felséges panoráma tárul fel, kilátással erdős hegyekre s egy völgyben meglapult tornyos falucskára.

– Ugye, milyen gyönyörű kilátás? – mondá az excellenciás úr.

– Hanem hát Tuhutum vármegye is szép vidék ám.

Erre a szóra felcsapta a házi sipkáját a fejére Adalbert gróf, s a dókája két mellékzsebébe dugta a két kezét.

A nagyságos úr pedig megállt, és mosolygott.

– Átkozott egy provincia! – mondá a gróf, s bosszúsan rugdalt széjjel egy vakandtúrást, ami a pázsitot elékteleníté.

Hruszkay úr, látva, hogy mennyire érdekli a házigazdát e feladat befejezése, maga is odasietett, a szarvasbőr topánjaival segíteni a vakandtúrás planirozásában.

– De igen szép kilátás esik belőle a főispáni székre.

Adalbert gróf most nagyot akart mondani.

– Inkább a Fidzsi sziget kannibáljai között kacika, mint a tuhutumiaknál főispán.

– De kérem, az egy tősgyökeres magyar nép.

– Annyira az, hogy semmit sem változott azóta, hogy Tuhutum vezérrel bejött Ázsiából, csak hogy lótej helyett bort iszik, hanem azt azután érti. Azzal, hogy megkeresztelték, csak azt nyerte, hogy most a „Szélanya” helyett a Szűz Máriát káromolja.

– De excellenciádnak éppen ott van a megyében a legszebb birtoka.

– Igen. Boldogult anyám után, aki született Koromteleky volt. Ez éppen a legfőbb ok, amiért nem kívánja semmi porcikám azt a kitüntetést, hogy én menjek le Tuhutum vármegyébe királyi biztosnak. Hisz az szent, hogy minden tiszti lakomat, asztagomat felgyújtanák a nemes atyafiak.

Enél a pontnál igen erős pozícióba találta bele magát a királyi tanácsos úr a belső titkos tanácsos úrral szemközt.

– Megbocsásson excellenciád, de kénytelennek érzem magamat, helyzetemnél fogva, azon alázatos megjegyzést kockáztatni, miszerint oly magas állású férfiaknak, mint excellenciád, akiknek ősei sohasem tartózkodtak kardjukat kirántani és vérüket áldozni, amidőn a trónt megtámadva látták, nem lehet arra gondolniok, hogy vagyonukban csorbát szenvedhetnek, ha a trón és haza védelmére a veszéllyel szembeszállnak. És bizonyára ez a veszély jelen van, és annak tűzhelye kiválóan Tuhutum vármegye, a maga lázító körleveleivel.

Őexcellenciájának nem tetszett ez a sarokba szorítás. Hogy az ősei is kirántották a kardjukat! Hát, hogy ő is rántson ki valamit, hirtelen kihúzta az oldalzsebéből a nagy görbe kertészkését.

– No, nézze, nagyságod! ezeket a szép fagus purpureákat. Tizenkét kertészt tartok, s a gazemberek közül egy sem veszi észre, hogy a fattyúhajtások mind elnyomják a nemesített törzset; magamnak kell lenyesegetnem.

És hozzáfogott nagy kertészszenvedéllyel.

– Pedig saját magam nemesítettem valamennyit.

– No lássa, excellenciád, ha már a bükkfákat is így meg tudja nemesíteni, hát még a lelkes emberekbe mennyi nemes indulatokat ojtogathatna be, ha kertészkése alá venné.

– De ugye, hogy gyönyörű egy pagony ez itten? Hinné azt királyi tanácsos úr, hogy ez az egész új ültetvény nem több, mint tizenkét éves? Még boldogult atyám idejében itt ezen a helyen egy falu állt.

– Ah! És hova lett ez a falu?

– Most ott van a hosszú allé végében: annak láttuk a tornyát. A templomot én építtettem.

– És a házakkal mi történt? Borsóra tették, s úgy gördítették odább?

– Azokat bizony egyenkint kellett felvásárolnom.

– Az szép pénzébe kerülhetett.

– Meg egy kis furfangba, amit úgy hívunk, hogy „paraszt diplomácia”.

– De hát, aki oly ügyesen tudta kezelni a paraszt diplomáciát, hogy egy egész falut rá tudott bírni, hogy az ősi helyét elhagyja, és tovább költözzék egy határral, ne értene-e a „nemesi diplomáciához” még jobban, hogy egy vármegyét is rá tudjon bírni, hogy az ősi álláspontját elhagyva, a közjóra nézve üdvösebb alapokra helyezkedjék?

– Nagyságod nagyon is túlbecsüli az én tehetségeimet. Mit tehetek én? Én egy simplex bucolicus ember vagyok, aki már rég letettem a magasabb ambíciókról. A praxisából is kijöttem az adminisztrációnak, amióta Párizsban voltam a nagykövetségnél; nem ismerem ki magamat az itthoni állapotokban.

Hruszkay úr ismerte már az ilyen beszédet. Így szólnak azok, akik drágára tartják magukat. Vajon mi lehet őexcellenciájának az ára?

Azonközben a gróf egyre sikamlósabb ösvényeken kezdte vezetni nagyságos vendégét, amik érdekes bozótokon, süppedékes semlyékeken kanyarognak keresztül; amiken már nem látszik sem kavicsozás, sem kertészgereblye nyoma, ellenben az ember kalapján túl érő nagy dudvák konfidenskednek tüskés cirógatással a magas urak ruháiba csimpajkozva: bizonyosan valami egzotikus dudvák, csúnya kék, lilaszín szárú, gombosfejű vízi labodák, széles lapuk, amiknek a levele szakállat ereszt, összekeveredve szederinda, földitök gubancaival. Az embernek a lépése alatt cuppog a sömlyék, s jobbra-balra ugrálnak a lábán keresztül a nagy, veres hasú varangyok.

– Excellentissime! – rebegi szabódva a királyi tanácsos úr – talán nem jó helyen járunk.

– Csak még egy pár lépésre instálom nagyságodat, még egy rendkívüli szép partie-t kell produkálnom.

S nolle velle utána kellett gázolni a nyirkos ösvényen az excellenciás úrnak a szarvasbőr topányokkal.

Pedig már olyan bozót következett, ahol két kézzel kellett az áttörőnek elhárítani az ágakat, hogy ki ne verjék a szemeit, s ami bokrot megfogott, olyan illatos lett tőle a keze, mintha vadpoloskák ellen viselt volna irtóháborút; a parókás szömörce bűzös cserjéje az. Nem is volt rá legkisebb kilátás sem, hogy innen valami kilátás legyen. Végre egy sűrű kőrisfageszt fogadta sötétjébe a kertészetkedvelőket, aminek a fáiról csak úgy hullott a gallérjukba a spanyol légy. Egyszer aztán csak véget ért a süppedékes gyalogút.

– Regardez ça! – mondá a gróf, egy árvafűz árnyékába helyezve el a vendégét.

Amit maguk előtt láttak, az egy csúnya, ronda tó volt, pocséta inkább, végtől végig födve a békalencse zöld szőnyegével, amiből kövér nagy kecskebékák dugták elő a fejeiket, ahol a zöld szőnyeg megszakadt, ott a víz színe olyan barna volt, mint a földi gyanta. A tó partját, ami lehetett kerületben valami háromszáz lépés, buzogányos nád verte fel, s annak a törmelék csereklyéje rohadt ott körös-körül, tenyésztve a büdösbencét. Ami pedig legnevezetesebb volt a tájképnél, az volt egy sziget a pocséta közepén, s azon egy házikó. A sziget karókkal és fonott rőzsekötegekkel volt bekerítve, s az ösvénytől egy keskeny fahíd vezetett hozza, ami cölöpökön hevert, egy szál faderék volt az egész. Mintegy két ölnyi távolban a háztól a keskeny átjáró csapóhíddá alakult át; azt kötéllel felhúzták a ház felé; most is fel volt húzva.

A házból kevés látszott ki, annyira eltakarta azt négy terebélyes fűzfa; csak az ajtaját lehetett látni, meg egy darabot az eszterhéjas tornácából. A teteje zsindellyel volt fedve, de az már nemcsak hogy egészen zöld volt a mohától, de csak úgy virított a sok felmagzott gaztól, még azonfelül egynehány tökszár is végigfutott rajta. A kéményen volt egy gólyafészek, azon ott kelepelt a gólya. Annak persze hercegi dolga volt itt; előtte a mindig terített asztal. Ahol valami fal látszott ki a házból, az fehér volt; de nem a mésztől, hanem a salétromtól, s a szarufáin csoporttal sárgállott a kellemetlen házi gomba.

S hogy ne csak a szemnek legyen meg a gyönyörűsége, az egész tájképet elárasztotta valami langyos, gyomorkeverő bűz, amiből az ember válogathatta, hogy gázillat-e, vagy mocsárlég, talán keverve a ganajlé ammongőzével, nagy járulékaival a kábító kőrisbogár-szagnak, s a szömörce méregpárájának.

A királyi tanácsos úr előrántotta a selyem zsebkendőjét, s orrát, száját eltakarta vele.

– Das schauen Sie sich einmal an! – ismétlé németül a gróf, keserves büszkeséggel.

A hímgólya éppen akkor jött repülve, nagy, kiterjesztett szárnyakkal, hosszú nyakát, lábát elnyújtva, s a csőrében egy tekergőző kígyót lógázva, fészkén ülő társához; amire négy gólyafiók egyszerre nagy éhesen dugta fel a fejét a vacokból, csipogva.

– Adspiceat hoc, illustrissime! – mondá harmadik nyelven Adalbert gróf.

– Már én ezer bocsánatot kérek, excellentissime – dünnyögé Hruszkay úr a zsebkendő mögül –, de én minden obligát deferentiám mellett is, mellyel a pontaligeti híres park iránt praeoccupálva vagyok, ezt az egy partie-t belőle nem nevezhetem valami elegánsnak.

– Valóságos partie honteuse! – mormogá a gróf, nagyot köpve.

– De hát hogy került ez ide?

– Hát csak úgy, hogy miután sikerült az egész falut kisajátítanom, kit túlfizetéssel, kit ijesztgetéssel, kit furfanggal, néha egy kis douce violence-t is használva, ennek az egy háznak a tulajdonosát semmi módszerrel nem bírtam rávenni, hogy engedje át a telkét.

– Jobbágytelek?

– Hiszen ha az volna, tudnám, hogy mit kezdjek vele! De éppen az a baj, hogy nemesi kúria.

– Ugyan hogy került egy nemesi kúria a többi jobbágyporták közé?

– Hja annak cifra története van. Emlékezni fog nagyságod a harmincas évekből valami Sáromberkynére, aki az udvarnál bennfentes volt.

– Hogyne! Én akkor még fiatal adjunktus voltam. Pikáns szépség volt, magam is udvaroltam neki. A férjét, úgy tétszik, hogy agyonlőtték párbajban, vagy maga lőtte meg magát, azt nem tudom bizonyosan. Hanem arra jól emlékszem, hogy az asszonyságot egyszer csak kitiltották a császári udvarból.

– Sőt, Bécset is el kellett neki hagyni, kényszerítve.

– Úgy hiszem, hogy mindenféle kellemetlen mendemondákat csinált az udvari körökben.

– Veszedelmes pletykahordó volt. Mintha Árgusnak a szemeit, s Dyonisius füleit örökölte volna, s amellett fantáziája olyan, mint Seherezádénak, amiből csak egy szót elkapott, ahhoz ő egy egész mesét csinált, az egész tisztességes, illedelmes udvart úgy felkeverte, hogy utoljára ki kellett őt kergetni a császárvárosból. – No, hát ez az asszony lakik most ebben a vityillóban itten.

– Ah! A pikáns szép Sáromberkyné?

– Nem szép már, de annál szúrósabb.

– S hogyan került az ide?

– Boldogult anyámnak volt igen kedves asszonya; ő fogadta ide, de miután boldogult atyám nem engedte meg, hogy a kastélyunkba jöjjön, hát ezt a házat inscribáltatta rá telkestől együtt.

A királyi tanácsosnak már a nyelve hegyén volt ez a kérdés: „Excellenciádnak az anyja vagy az atyja?”, de jókor visszatartóztatta azt, egy csendes köhintés alá temetve.

– És most itt maradt az én nyakamon ez a servitus, mint valami armentum ferreum; egy maleficium, ami elveszi a kedvemet az egész uradalomtól, hogy szeretném itthagyni.

– De hát nem lehetne ezen segíteni?

– Minden meg volt már próbálva. Ígértem már ennek az asszonynak más faluban házat, szántóföldet; kínáltam neki tízezer forintot ezüstben ezért a rongyos viskóért; nem válik meg tőle. Aztán megpróbáltam kibosszantani belőle; ami csak moslékvíz lefolyik innen-onnan, azt mind ide vezettettem a háza tájára, a túlsó oldalon meg gátat húzattam eleibe, hogy megrekedjen a csáva; úgy támadt itt ez a ronda tó. Nem használt semmit, a házát körülfonta rőzsekötegekkel, s a töltéseim ellen azt a furfangot gondolta ki, hogy összeszedi mindenünnen az ürgéket meg a vakondokokat, azokat itt mind eleregeti, azok aztán keresztülfurkálják a gátakat, sőt körös-körül az egész parkomban úgy elszaporodnak, hogy nem győzöm őket pusztítani.

– Nem lehetne egy kis erőszakot használni ellene?

– Azzal a mi országunkban nagyon megjárná az ember. Ha én egy nap via facti leromboltatnám ezt az utamban álló vityillót, abból olyan cause celèbre lenne, hogy még a fiam sem érné végét. A vármegye filantrópjai, demokratái, patriótái, Kubinszkyjai rám rohannának, oculátát tartanának; utoljára kényszerítenének, hogy a birtokháborított nemesi personának új házat építtessek ugyanarra a helyre, a tavat körülötte kiszáríttassam, s kavicsozott utat csináltassak hozzá a parkomon keresztül. Ezt tennék velem, az aulikussal, az arisztokratával, a pecsoviccsal: az bizonyos.

– S miből él itt az a persona?

– A régi mesterségéből. Pletykát hord egyik faluból a másikba; azért ajándékokkal tartják; a parasztokat meg kuruzslással dézsmálja meg, mindig odajár, itthon alig látni; úgy tud elosonni, mint a róka. Ilyenkor, midőn a túlsó gerenda fel van húzva, mint egy csapóhíd, ez annak a jele, hogy megint odatekereg.

– S ki ereszti le azt a gyaloghidat eléje, ha visszajő?

– Hát a vadmacska.

– A vadmacska?

– Igen. Valami embernek született vadállat; van neki egy porontya, valami tizenkét, tizenhárom esztendős leány.

– Igen. Azelőtt való évben született, hogy Bécsből kitoloncozták.

– Valóságos kis fenevad, aki ha embert érez közeledni, úgy elbújik az odújába, hogy neszét sem vehetni.

– Biz ez kellemetlen egy szomszéd.

– De nem is szomszéd, hanem lakótárs. Egy parasit, aki a beleimben lakik. Akinek nem az a legnagyobb malversatiója, hogy a parkomat elrútítja az itt-tengésével, de azonkívül is mind rólam, mind az egész famíliámról örökösen hordja szét a pletykát az egész világba. Aki csak hozzám jön, vendég, az bizonyos lehet felőle, hogy innen el nem megy anélkül, hogy valami kalandos mese oda ne legyen varrva a gallérjához.

– Kíváncsi vagyok rá, hogy mit tudna például énrólam pletykázni.

– Óh, afelől legyen nagyságod egészen bizonyos. Mire haza tetszik kerülni Bécsbe, már ott lesz a nagyságos asszony kezében a levél, hogy a Belvedere-ben meg az üvegházban kivel találkozott nagyságod vacsora után.

– Kérem, én senkivel sem találkoztam!

– Az mindegy, de azért mégis meg lesz írva. Nem lehet itt egy hangos szót kimondani, hogy azt ez az asszony meg ne hallja, s ki ne publikálja. A legbensőbb családi jeleneteket harmadnapra már a szomszéd városban beszélik. Úgy vagyok itt, mintha üvegházban laknám. Minden cselédemnek rögtöni elkergetés fenyegetésével lett megtiltva, hogy ezzel az asszonnyal szóba álljanak, mégis mindent megtud. Igazán olyan rajtam, mint az átok. Aztán a fiam is nagy kamasz már, s mindig itt lövöldözi a mókusokat ebben a pagonyban.

– S tartani lehet tőle, hogy egyszer a vadmacskát is fel találja riasztani?

Erre csak összeszorítá a száját Adalbert gróf, úgy, hogy az ajkai egészen eltűntek.

– Hát, én tudnám egy igen egyszerű módját annak, hogyan lehetne azt a koboldot innen minden baj nélkül eltávolítani mondá Hruszkay úr.

– Fölöttébb lekötelezne vele nagyságod, ha megismertetne ezzel az arcanummal.

– Meg kellene neki engedni, hogy Bécsbe visszatérjen.

Adalbert gróf meglepetve csettentett az ujjaival.

– Ejnye, ez valóságos Kolumbus tojása.

– S ez nekem csak egy pár szavamba kerül odafenn.

A gróf mind a két kezével megszorítá vendége kezeit, s nem talált szavakat hálája kifejezésére.

– Menjünk innen, ebből a mephiticus bűzök tanyájából – mondá, és most már előrebocsátá a vendégét a bozótos ösvényen, tudva, hogy az jobban fog sietni, ha ő vezethet. – Csak akkor álltak meg, mikor ismét kijutottak a szép kavicsozott útra, ami már a civilizált világot jelképezi.

– No, hát most térjünk át Tuhutum vármegyére – szólalt meg a gróf, felhívatlanul, önkéntesen.

– Nagyon jól ismerem én azt a vármegyét – kezdé Adalbert gróf. – Nyughatatlan egy nemzet. Már a régi időben extra törvényeket kellett hozni a számukra az országgyűlésen; sőt egyszer azt határozták el az ország rendei, hogy az egész népséget szétosztják a többi vármegyék közt, s helyükbe oroszokat telepítenek le Mármarosból, Beregből. Nem használt semmit. A kitelepített nép menten visszatért; s a lehozott rusznyák már tíz esztendő múlva éppen olyan vad szittyává alakult át, mint az elébbiek. A földben kell lenni a varázsnak. Az egész valami emlékeztetés az ázsiai pusztákra; csupa legelő. Mindenki nomád életet él, és csaknem mindenki nemesember, jobbágy alig van. Azok a nagy láthatártalan puszták felköltik az emberben az utópiák vágyát; a rengeteg nádasok dacolnak minden erőhatalommal, s menedékül szolgálnak mindenkinek, akit a törvény keze zaklat. Minden országos zenebona itt szokott megkezdődni, s itt pihen el; de sohasem örökre. A kutak vizei ihatatlanok; azért minden ember bort, pálinkát kénytelen inni. Szolgabíró, vicispán nem parancsol senkinek, mert a tisztújításon kidobják az ajtón, s a generális gyűlésen kidobják az ablakon. Aztán a fő veszedelme az egész vármegyének azok a nagy, hatalmas családok, amik roppant nagy latifundiumok birtokában, mint valóságos kiskirályok grasszálnak, s felülemelik magukat minden törvényes hatalmon. Ilyen kiskirály Tuhutumban a két Tanussy testvér.

– De jó örmény név.

– Azt ne mondja nekik valaki, mert megölik érte. Ők egyenesen a hírhedett Thonuzóba vezértől származtatják le családjukat, akit, mint krónikáink írják, Szent István királyunk, a pogány oltárok újra felállítása miatt, feleségével együtt elevenen elsíroltatott. Az etimológia szerint ez a hosszú név két szó. „Thonus” annyit jelent, mint „Tanus”; a hozzá ragasztott „oba” pedig csak hibásan leírt „aba”, ami ősapát jelent. Ezzel a Tanussyak nagyra is vannak. S minthogy az ősük az első honfoglalás vezérei közé tartozott, nagyobbra tartják magukat a királynál.

– Többen vannak?

– Két testvér. A család sohasem szaporodott el, mindig egy kézen maradt az óriási birtok. Ha voltak is hajdanában nagyobb számmal, a háborús világban elhullottak. Most először lett kétfelé osztva a nagy Tanussy dominium.

– S meg tudtak az osztályon egyezni a testvérek?

– Dehogy tudtak. Hiszen már az apjuk idejében, gyermekkoruk óta veszekedő társakul nőttek fel. Most csak ezt folytatják nagyban. Nincs az az injuria, nincs az az actus minoris és majoris potentiae, amit egymáson el ne követtek volna. Ami csak rég elavult kihágást emleget a Tripartitum, azt ők mind felelevenítik egymás ellen, tizenkét prókátor nem győzi végezni a tabuláris pöreiket a kerületi táblán s a királyi táblán, s egy vármegyegyűlés sem múlik el, hogy mind a ketten fiscalis actiót ne kapjanak.

– Hisz ez nagyon kedvező körülmény. Így az egyik testvért kellene valahogy megnyerni, s aztán azzal megtöretni a másiknak a hatalmát.

– Csakhogy ezeknek az ellenségeskedése nem abból áll ám, hogy az egyik a Kubinszky, a másik a pecsovics párton álljon; az ő politikai dulakodásuk nem olyan természetű, mint más rendes eszű embereké, hogy az egyik a kormánypárton, a másik az ellenzék pártján állva, mérkőznének egymással. Ezeknek a harca egymást fölülmúlni a refractariusságban. Ha a bátya előáll egy vakmerő indítvánnyal, az öcs egyszerre készen van egy még dühösebbel. Így licitálják fel egymást egész a holdig. Aztán mind a kettőnek van a megfelelő tábora, jól berendezett táborkarral: a leghíresebb verekedők, bicskások az ő szolgálatukban állanak. Maga a megye székvárosa, Tanusvár, mely az ő nevüket viseli, úgy oszlik meg kettőjük között, hogy a földmívelő gentry, aztán a szekeres gazdák, meg a sertéshizlalók, a birkások mind a bátya pártján tömörülnek, míg a democrátia, a csizmadiák, a gubások, meg a gelencsérek, akik között sok a nemesember, az öcs zászlóit követik, s egymást viszonozva „mezítlábos pártnak” és „plundrás pártnak” csúfolják; saját maguk magukat pedig úgy nevezik, hogy „sasok” és „daruk”, s büszkék a címükre. – Ezek tehát nem ellenfelek, hanem versenytársak, ami sokkal rosszabb. Ha egyszer Tanussy Decebálnak eszébe jut, hogy proklamáltassa magát Pannonia és Dácia királyának (amihez dokumentumokban őrzött igényei vannak), hát bizonyos, hogy Tanussy Belizár, az öccse, abban az órában ki fogja kiáltani Magyarországon a respublikát.

– De furcsa keresztneveket válogatott nekik az édes mamájuk.

– Kétféle anyjuk volt. Az öreg Tanussy Balambérnak az első felesége oláhországi gazdag bojárleány volt, akivel kétmilliót kapott készpénzben; egyenesen Mihály vajdától származott le a családja. Ennek a kedvéért lett az elsőszülött Decebálnak keresztelve. Ez az asszony, a gyermeke születése után egy esztendőre, igen rejtelmes körülmények közt, meghalálozott, Balambér úr pedig még a hat hetet sem várta be, másodszor megnősült, s ezúttal egy szép fiatal bárónőt vett el Sziléziából, ez ajándékozta meg a kisebbik fiúval, akit Belizárnak kereszteltek. A két fivér között alig van korkülönbség, s mind a kettőt a férfiúi délcegség eszményképének tartják, sőt mivel egymáshoz nagyon hasonlítanak, gyakran összetévesztik őket, ami azoknak a testvéri dühét csak annál jobban neveli egymás ellen.

– Mégis azon kellene kezdeni, hogy az egyiket a kettő közül megszerezzük magunknak.

– Csaknem lehetetlen feladat. Pénzzel, gazdagsággal nem lehet rájuk hatni. Jövedelmüket most sem tudják elkölteni, ha meg akarnák duplázni, csak azt kellene tenniök, hogy ne engedjék ellopni felét a szolgáik által, s ez sokkal kevesebb fáradsággal járna, mint hogy maga álljon be az ember más szolgájának. Az igazi főúri fényűzést nem ismerik. Arra büszkék, hogy minden bútoruk kétszáz esztendős. Ambícióik pedig olyan régiókban kalandoznak, ahol azokat a kormány utol nem érheti. A bátya arról a pajzsról álmodik, amin a hét vezér Árpádot a vállára emelte, az öcs meg Brutusra játssza magát.

– Lehet azért ebből még valami. Minden embernek van a feje hátulján egy szál tarka színű haja, ha azt megtalálják, annál fogva el lehet őt vezetni akárhová. Csak az a feladat, ezt a tarka szál hajat megtalálni. – Nincs a két testvér között valami asszonyféle?

– Az ifjabbik nőtlen, s köztudomás szerint nem csapong a fantáziája magasabbra a parasztmenyecskéknél, cigánylányoknál. Ennek a szíve szenvedélymentes. Nála az asszonyféle csak olyan mindennapi kenyér. A bátya már szenvedélyesebb. Van felesége, s ő annak a rabja. Semmiféle urat nem ismer a földön, csak ezt az egy zsarnokot. És ehhez az asszonyhoz úgy jutott, hogy az elébb egy birkásának a felesége volt. Tizenhat esztendősnél több nem lehetett, mikor elszerette. Akkor aztán elválasztotta a férjétől.

– Törvényesen?

– Az erdélyi consistorium előtt, tehát protestáns felfogás szerint törvényesen, annak tizennégy esztendeje, az asszony lehet most harminc esztendős. Most is csodálatos szépség. Csupa temperamentum. Ahogy mondják nálunk, tetőtül talpig szív.

– Eszes-e?

– Hát erre nehéz határozott feleletet adni. Mert először is sem írni, sem olvasni nem tud.

– Parasztnő?

– Nem az. Köznemesi családból való. Hanem egy olyan faluban laktak a szülői, ahol nem volt iskola.

– Hát amióta férjhez ment, nem tudta megtanulni?

– Akkor meg már derogált neki az ábécét bökdösni az ujjával. Hát csak úgy maradt. Tehát a tudománya oquale zero. Amellett babonás és együgyű. Nem ül tanácsot mással, mint a kuruzsló vén banyákkal: ezek a belső titkos tanácsosai. – Hanem aztán van neki annyi természetes esze és furfangja, hogy nemcsak a gazdatisztjeit tudja kordában tartani, s dacára annak, hogy a számokat nem ismeri, mégis mindent számba tud venni tőlük, hanem még arra is kiterjed az esze, hogy a legnagyobb cselszövényeket elbogozza az egész vármegyében; úgy látszik, hogy van valami kielégíthetetlen ambíciója, amint szokott az olyan nőknek lenni, akik alacsony sorsból emelkedtek magas rangba, s folyvást azon tépelődnek, hogy a világ nem tiszteli őket eléggé.

– Ez már hasonlít ahhoz a bizonyos hajszálhoz.

– Az egész asszony élénken emlékeztet azokra a szultána validékra, akik a Yildiz-köskből kormányozták az ozmán birodalmat, s ha megharagudtak, ami hamarább a kezükbe akadt, kínai porcelán edény vagy nagyvezér feje, azt törték össze.

– S szereti az urát?

– Úgy, ahogy csak vademberek szoktak szeretni.

– Hát a férje öccsével hogy van?

– A „kisebbik urát” (így hívják a magyar asszonyok a férjük öccsét), ezt úgy gyűlöli, ahogy csak a civilizált világban tudnak gyűlölni az asszonyok.

– Van-e gyermeke?

– Van egy tizenhárom esztendős leánya.

– Az nem ér semmit.

Leány nem számít a politikában.

– Nem lehetne a két testvér közül az egyiket megpuhítani? – kérdezé, más útra térve a királyi tanácsos úr.

– Értem, hogy mire tetszik célozni. Hanem az a mi körülményeink között nem használ semmit. Akit egyszer megpuhítottak, az aztán lágy marad; nincsen sem ereje, sem éle többé. Elveszti a vármegyében minden befolyását, s mi azon vesszük észre, hogy amit megszereztünk, nem szám, csak egy nulla.

– Nem úgy gondoltam, hogy az egyiket nullifikáljuk. Hanem ahogy a kovács bánik a vassal. Elébb tűzbe dugja, attól meglágyul, akkor hideg vízbe mártja, s megacélosodik.

– Az allegória nem egészen világos előttem.

– Igyekezni fogok világossá tenni. Azt méltóztatott mondani, hogy az egyik testvér Bocskaynak, Rákóczinak vagy minek képzeli magát; praetendensi ábrándokkal jár-kel; a másik testvér pedig Brutust vagy Robespierre-t szeretné majmolni. Ezek múlhatatlanul tesznek vagy mondanak valamit, ami az ország törvényeibe ütközik, tartanak valami conventiculumot, amiben valami perduellio kerül elő, eljár a szájuk.

– Óh, azt ők nagyon sűrűn teszik. Hanem a nagy mondásokon túl nem mennek. Erőszakoskodásaikban megtartják az alkotmányos formákat, s ha valami törvényellenes kihágásra vetemednek, ami a törvényszék szigorát felhívja ellenük, egyszerre annyi tanút állítanak elő, aki megesküszik rá, hogy a vád alá veendő Tanussy ugyanakkor tíz mértföldnyire távolban betegen feküdt az ágyban, amikor ez történt, más valaki cselekedte azt, hogy nem lehet a vétkest megfogni soha.

– No, ha a vétkest nem lehet, hát meg lehet fogni az ártatlant. Az még sokkal jobb. Ugyanaz az apparátus, amelyik az egyiket tisztára mossa, a másikat befeketíti. Ha a hamis tanúk az egyik testvért kihúzzák a sárból, egészen kezük ügyére esik, hogy a másikat meg belemártsák. Ha anélkül is ellenséges lábon állnak egymással.

– Ez nem rossz gondolat.

– Akkor aztán úgy tesz az ember a kelepcébe kerülttel, ahogy a vad elefántot szokták megszelídíteni. Előbb a rossz emberek ütik, verik, éheztetik; akkor aztán előjön a jó ember, ételt hoz neki, jól tartja, leoldozza a köteleit; szépen szól hozzá, elkergeti mellőle a rossz embereket, s az elefánt azontúl hűséges követője lesz a „jó embernek”.

– Ez kidolgozásra méltó gondolat.

– Minden siker a körülmények előidézésétől függ. A kellő hatalommal ellátva, alkalmat adni nekik a törvénybe ütköző kihágásra. Eleinte úgy tenni, mintha félne tőlük az ember; – hogy vérszemet kapjanak. A hetvenkedés elől óvatosan visszavonulni; hadd nőjön nagyobbra a szarvuk. A könnyű diadal hőstettekre csábítja az embert. Ha az megvan, akkor aztán megragadni vagy a ludast, vagy az ártatlant. Az utóbbi jobb. Mert az igazi csihést a cimborái körömszakadtáig védelmezik, de az ártatlant minden ember magára hagyja, azt gondolva, hogy annak elég védelem az, hogy nem követte el, amivel gyanúsítják.

– Aha! Haha! Igen! Igen! – döcögé közbe Adalbert gróf.

– Ez aztán kellemetlen processzust kap; dühös lesz: eleinte azokra, akik által üldöztetik, de később jobban azokra, akik helyett szenved. S ha pláne megsententiázzák, az egészen el fogja keseríteni. Felségsértésért, rebellisségért, amit az ember elkövetett, tudom, hogy gyönyörűség börtönben ülni, – de olyanért, amit más követett el, bosszantó a legszelídebb szenvedés is.

– Nagyon jó!

– Akkor aztán az elkeserített emberhez odalép a jó ember, beszél hozzá részvéttel, rokonszenvvel. Megígéri neki a közbenjárását a kellemetlen következmények elenyésztetésére, s azzal meg van találva, amit kerestünk.

– A tarka hajszál a feje hátulján? Hahaha!

– Aminél fogva aztán lépésről lépésre odavezetjük, ahova akarjuk. Megmutatjuk neki az éremnek a másik oldalát, új irányt adunk az ambícióinak. Kitüntetjük, megkülönböztetjük a többiektől, felfedezzük a jó tulajdonságait, míg egyszer aztán szerencsésen megfordítjuk, s ellenlábasává tesszük a másiknak. Ami pedig azután következik, az már csak a cserépedény és vasedény sétája egymás mellett.

– Kezd a prospectushoz kedvem támadni.

– Excellenciád tökéletes teljhatalommal lenne felruházva, s e hatalom gyakorlásához mindenféle eszközökkel bőven ellátva.

– Lesz katonaság küldve a helyszínre?

– Egy zászlóalj Ceccopieri már útban van Tanusvár felé.

– Azok olaszok. Annál jobb.

– Azonkívül egy svadrony Kresz-svalizsér fogja excellenciádat kísérni a bevonuláskor.

– Azok jobban imponálnak.

– Hiszen komoly tettekre nem is fog kerülni a sor. Excellenciád bölcsessége legjobban el fog igazítani mindent. A nemes urak is szeretnek lármázni nagyon, de a katonát respektálják még nagyobban.

– Valami gárdát azonban kell vinni magammal, majd a somogyi birtokomról felhozatom a juhászlegényeimet, s felöltöztetem hajdúknak, mert ahogy én a Tuhutum vármegyei hajdúkat ismerem, azoknak hite és vallása parancsolja, hogy ahol valami baj van, onnan elszaladjanak, de ha az én somogyi bicskásaim ott lesznek körülöttem, akkor biztos vagyok felőle, hogy a tuhutumi mándruc legények nem dobnak ki az ablakon.

– Óh, kérem, hiszen csak egyemeletes a vármegyeháza.

– És az is alacsony. Ez is biztató körülmény. – Holnap reggelig meggondolom magamat, akkor majd bátor leszek tudatni nagyságoddal az elhatározásomat. Addig kegyeskedjék kastélyomban unatkozni.

– Óh, kérem, nekem legélvezetesebb óráim azok, amiket excellenciád körében tölthetek.

– Aztán kérem, ne tessék elfelejtkezni erről a piszokszigetről itt a parkomban.

– És a vadmacskáról. – Első dolgom az lesz Bécsben – szólt meghajolva Hruszkay úr, s csomót kötött a zsebkendője szegletére. – Magában pedig azt gondolta, hogy mikor már valaminek az árát kérik, akkor már az alku perfektté lett.

Minden embernek van valami ára. S néha a kicsiny embernek nagy ára van, máskor meg a nagy embernek van kicsiny ára. Már mi az egy Ponthay Adalbertért?

Egy vadmacska! De hát meglehet, hogy rá nézve ez a rozzant viskó éppen olyan pretium affectionis-szal bír, mint annak a mostani törvényes tulajdonosnéjára nézve.

Eközben visszakerültek az urak a kastélyhoz.

– Ugyan, kérem – monda a királyi tanácsos úr –, miféle felfutó növény ez a verandán, aminek olyan szép sárga virágfürtjei vannak?

– Bizony nem tudom én! -hárítá el magától a kérdést őexcellenciája. – A főkertészem fogja tudni a nevét. Valami „scandens”, vagy „radicans” nem tudom micsoda?

Hruszkay Xavér Ferenc úr tapintatos politikus volt. Ponthay Adalbert gróf úr őexcellenciája ugyanazzal a postával kapta meg királyi biztossá kineveztetését, amellyel Sáromberkyné felmentetését az osztrák metropolisból való kitiltatása alól. Hogy ezt a felmentő okiratot miért ne kapja az érdeklett asszonyság egyenesen megküldve, hanem őexcellenciája kezén keresztül, azt csak az olyan finom érzékű diplomata, mint őnagysága, bírja ésszel felérni, egyébiránt őexcellenciájának teljes méltánylatát nyerve meg e gyöngéd figyelme által.

Egyelőre e sorsfordulatról még ne tudjanak meg semmit a pontaligeti pocsétasziget lakói, s élvezzék még egy kis ideig a békák estzenéjét, a bűzmocsár minden illatait.

II. A nagyszerű bevonulás

Hiszen parádét csinálni mai napság is csak tudnak a magyarok. Ebben rajtuk semmi más nemzet túl nem tesz. Nem is tehet. – De mi ez a mostani parádé a hajdanihoz képest, amilyent az öregeink láttak és produkáltak.

Csak úgy a híréből halljuk még, hogy volt egyszer egy mágnás, akinek olyan dolmánya volt, hogy nem látszott rajta a posztó az igazgyöngy hímzéstől! Hát az a másik, akinek minden dolmánygombja egy-egy repetáló óra volt, amik hogyha elkezdtek egyszerre ütni, hát az egy kis török muzsikát adott ki! Hát az az egyházfejedelem, akinek az installációi bevonulásánál mind a hat fekete lova ezüstpatkóval volt megvasalva, a patkó mind lógott, ha egy leesett, azt otthagytak a népnek, ott voltak díszkovácsok, rögtön vertek fel más ezüstpatkót, megint olyan veszendőnek szánva. No, meg aztán az a híres herceg, aki egy ilyen parádéra Rubensnek egy eredeti vásznát (a vászon be volt mázolva valami festéssel; megért százezer forintot) felszabatta atillának, azt öltötte fel. – Hanem hát mindezeknél híresebb volt az a nagy parádé, amelyben Ponthay Adalbert gróf úr őexcellenciája részesül vala, mikor bevonulását tartá Tuhutum vármegyébe, teljhatalmú királyi biztosi minőségében.

A Tuhutum megyei tekintetes urak mindig híresek voltak élces ötleteikről. Ezúttal különös jó élc volt tőlük a megyegyűlést arra a napra tűzni ki, amikor egyszersmind országos vásár van Tanusvárott.

A tanusvári Mihály-napi vásárra az egész ország összerajzik. Távolról, közelről megindul minden úton a hosszú szekérsor. Debreceni csizmadiák, váradi gubások, osgyáni fazekasok, szepességi gyolcsosok, fehérvári kékfestők, mecenzéfi vasárusok, gönci borkereskedők, üvegcsűri üvegesek, kassai mézesbábosok, pesti kolompöntők, miskolci szűrszabók, stószi késcsinálók, pozsonyi szíjgyártók, lőcsei ötvösök, komáromi asztalosok a tulinpántos ládákkal, bakonybéli szerszámosok, örmény, rác, görög, zsidó, kalmár, kupec, csiszár, szatócs mind tódul szekérháton, a kas megrakva ládákkal, rajta gubbaszt bundás, köpenyeges ember, asszony; a kocsioldalról messze kinyúlnak a sátorfák végei; közbe egy-egy szekér cigány meg egy komédiástrupp, az öreg dob a kis tudós lovacska hátán. Azonkívül erre a napra esik a juhászfogadás terminusa. Valami kétezer juhász jön össze a városba új konvenciót keresni, meg új kolompot venni a vezérkos számára. De a mi mindennek megadja a nagyszerűség mértékét, az a roppant nagy marhavásár, amiről a tanúsvári Mihály-napi „szabadság” hírhedett. Itt van a nagy országos kiállítása mindenféle haszonra termett négylábú állatoknak.

S ezzel a népvándorlással együtt kellett őexcellenciájának Tanusvárra bevonulni.

Hiszen még a „két víz” között csak istenes volt az utazás, mert ott örökké sár van, s az országút csak egyvágányú. Ahogy a kerékvágást az előrehaladott szekérsor tracírozta, azon a nyomon kell az utána jövőknek mind csendesen előrehaladni, mert aki ki próbál térni a barázdából, úgy odaragad a degetbe, hogy hat bival sem húzza ki onnan. Haladni pedig nagyon lassan lehet, mert közben, egy bárka nagyságú fazekas szekér döcög, megrakva színültig cserépedényekkel, s annak a vágtatva haladás nem tanácsos; odább meg egy óriás tótszekéren csupa szitát, rostát visznek; ha az egyet billen, mindjárt felfordul.

Hozott ugyan magával őexcellenciája egy svadrony dragonyost úti kiséretül; de mit tehet az ilyen hadjáratban? Tehát csak tűrni kell a lassú cammogást s hallgatni a szekeresek „gyih! hó!” kiabálását.

Őexcellenciája csendesen meghúzta magát a köpenyegébe burkoltan a hintó hátuljában, s mondogatá magában a fogai közt a bölcs német közmondást: „Geduld bringt Rosen.”

Amint aztán a túlsó hídon is átcammog a szekérsor, ott az egyvágányú országút egyszerre tízvágányú dűlőúttá válik; kezdődik a nagy legelő, a véghetetlen láthatárral, s a töretlen hagyott országútról jobbra-balra futnak széjjel a mellékszekérvágások, ki a senki földjére, keresztül az árkon. Itt azután a sok vásáros szekér siet hirtelen kikapni az országútról, le a sík mezőre, s akkor aztán „se kocsi, se ló, se ostor nem a tied”. Kezdődik a versenyfuttatás a szekerek közt. Csak a fazekas és szitás szekerek, meg a főúri hintó maradnak meg a legális téren az országúton; az elsőbbeknek tiltja az egyensúly teóriája az árkon keresztül vádolást, az utóbbinak pedig a törvény és rend iránti tisztelet.

Ebben a régióban aztán már nem uralkodik a sár, hanem a por. Ezer szekér veri fel a port a benyargalt rónán. Ebből természetesen a maga részét el kell őexcellenciájának nyelni türelmesen.

A svalizsérek annyit megtehetnek, hogy a hídnál hátul maradva, az utóbb jövő szekereket visszatartják a rónára való kicsapástól, s ezáltal meggátolják, hogy a királyi biztos úr körül elöl-hátul verjék föl a port, hanem azért jut neki elég, mert a szél szemközt fúj.

„Geduld bringt Rosen!”

Eddig csak szekerek voltak, most következnek a csordák. Ökrök gulyaszámra, lovak ménesestől, tömött falanxai a sertéseknek, toklyóknak özönlenek innen is, onnan is, bégetve, bömbölve, kolompolva.

Ezek még a vásáros szekereket is megállítják. A baromtorlaszon nem lehet keresztülgázolni. Az országút megtelik disznókkal. Azoknak az az út tetszik legjobban, ahol az ember az orrával túrhatja a rögöt.

Őexcellenciája most az erély eszközeihez nyúlt, előreparancsolta a magával hozott tizenkét, hajdúnak öltöztetett somogyi legényt, hogy nyissanak utat a hintó előtt. Azok kiereszték a sodronyvégű karikásaikat, s volt sikere a működésüknek; jobbra-balra pattogatva, szerencsésen lekergettek az árokba annyi malacot meg birkát, amennyinek a helyén a hintó odább gördülhetett; a négy paripa nekirugaszkodott, s a göröngyös, döcögős úton vitte az úri járművet; mikor egy-egy kátyúba bezökkent a hátulsó kerék, őexcellenciája majd kiütötte a fejével a kocsi tetejét.

Hanem azért csak: „Geduld bringt Rosen!”

Hovatovább mind több-több út kezdett összejönni, ugyanannyi szekérfolyammal, ami sehogy sem fért el a medrében. Itt már nem volt elég a karikás, a dragonyosoknak is közbe kellett szólni a kardlappal. Mindez nem történt meg káromkodás nélkül.

No, de csak: „Geduld bringt Rosen!”

Hiszen már közel van Tanusvára. Ott merednek fel a tornyai a porfelleg mögül! Csak még egy kis kitartás.

A dragonyosoknak sikerül valahogy valamennyi szekeret, csordát, gulyát, kondát az országút északi oldalára terelni, hogy a hintó számára szabad út nyíljék. Ekkor azonban új veszedelem támad. Ismeretlen okú, kipuhatolhatlan eredetű veszedelem: csak azt látja az ember, hogy jön.

Délszakrul jön valami nagy porfelleg, meg azon felül is valami füstforma szakadvány, dühös bömbölés, sebesen rázott kolompok kalatyolása, s amellett egy növekedő robaj hangzik, mintha egy egész lovas dandár jönne errefelé „mars, mars!” kommandóra!

– Vágtassanak eléjük! – parancsolja a teljhatalommal bíró úr; – a fegyvert is kell használni! – S erre az egész svadron hosszú arcvonalban szembemegy a rejtélyes porfellegnek.

De hiába oda minden vitézség; nem ellenség az, akivel beszélni lehet, hogy egypár megriadt gulya, ökör, bivaly összekeveredve, akit felbőszített a rájuk lecsapó kolumbácsi szúnyogsereg, ez a gyilkos féreg, amely ezeredmagával meg tud ölni egy hatalmas tulkot, s ami ellen se embernek, se állatnak nincs semmi védelme. Az a gulya, amit ez meglepett, meg nem áll a vízig.

Néhány perc múlva a főúr azt látta, hogy az ő dragonyos svadronya vágtat visszafelé, szörnyen megszaporodva mindenféle kétszarvú állatokkal. A hátukon hozzák az ellenséget.

Jó szerencse, hogy a kocsis nem vesztette el a prosentiáját ebben a kritikus pillanatban, mert ha az a hústömegből álló lavina itt éri az országút közepén az excellenciás úr hintaját, s az a négy sárkányvérű paripa nekivadul, szörnyű katasztrófa lesz ennek a vége. Hanem a „matyó” azzal az okos politikával élt, hogy megsejtve a közelben egy jókora hidat, ami az országutat átszelő száraz ér fölé volt építve, nekicserdített az ostorral az ostorhegyesnek meg a gyeplűsnek, s szerencsésen el tudta foglalni azt a biztos menedéket, mielőtt a veszedelmes roham helyükbe jött volna. Az egyesült tulok-bivaly csorda, összegubahodva a svalizsérekkel, egy rohammal elfoglalta az országút töltését; társzekeret, szitásraktárt menten beleforgatott az árokba, ott maradtak; aztán rohant bomlottul a túlsó oldalon megtorlott szekérvárnak, ami futtában útját állta. De úgy ugrálta azokat a szekereket keresztül az a rideg marha, mint a legjobb angol versenyparipa; a vásárosok ugyan előkapták a sátorkarókat, s azokkal vitéz ellenállást fejtettek ki; de az mind nem használt semmit, a bivalyok, tulkok már fanatizálva voltak, s halálmegvetéssel és magasan csóvált farkkal rohantak az akadálynak; egynehány szekeret pozdorjává törtek, s azoknak a holttestén keresztül folytatták ádáz rohanásukat, kisérve az elgázolt nép átkaitól.

Mindezt pedig igen kényelmes dolog volt onnan a hídról nézni, aminek a dobogójára a fellázított tömeg fel nem ugrálhatott, hanem inkább alatta futott keresztül.

– Ezen is átestünk – monda őexcellenciája, mikor vége volt a hajcécunak.

A dragonyosok is összeverődtek megint innen-amonnan. Némelyiknek a kengyelvasa hiányzott, másiknak meg a sisakja; az azt ráért keresni.

Egy haszon lett a tulokzendülésből; az, hogy a vásáros népet egészen megconfundálta, s ezáltal az országutat szabaddá tette mind a város határáig; hanem egy kis baj is maradt utána hátra, az, hogy ez a fertelmes szúnyogspecies, amit a galambóci sziklaodúk küldenek ki egyiptomi csapásul a világra, nem követte egész táborával az üldözött marhákat, hanem szórványosan egy-egy folt belőle hátramaradt az utazók számára. Adalbert gróf hintaja egyszerre mintha füstfelleggel lett volna beborítva. A kocsisának a dolmánya eddig sárga volt; az rögtön fekete lett a legyektől.

Négy somogyi legénynek le kellett szállani, hogy elhajtsa a lovak orcájáról a legyeket, s aztán kantárszáron vezessen ki-ki egy paripát, nehogy azok bőszült ijedelmükben az árokba ragadják a hintót. És így vonult őexcellenciája előre, kantárszáron vezetett lovakkal, mint valami hétválasztó fejedelem.

De hogy saját személyét se érje veszedelem, azt tette Adalbert gróf, hogy előrántotta a selyem zsebkendőjét, amely császárpiros színű volt, a közepén egy nagy napoleonkék szélrózsával, azt terítette az arcára, úgyhogy a napoleonkék szélrózsa képezte nála a fiziognómiát.

A selyemkendőn ugyan keresztül lehetett látni. Őexcellenciája észrevehette, hogy szembe az országúton egy hét lovasból álló csapat közelít eléje, kardos és karabélyos alakok, pitykés dolmányokban, sárga gombokkal végig megrakott rajthuzlikban. Az első testes, vaskos férfiú, darutollal a kalapja mellett, fekete ábrázattal, mint egy cigány, a többit vezetni látszék. Ez is úgy van öltözve, mint a többi, csakhogy a kardtokja rezes.

Ez hát valami deputáció lesz.

Szokták ám a vármegye részéről a királyi biztost lovas bandériummal fogadni a székváros határán. Ez is bizonyosan az lesz.

Jó jel, hogy mégis fogadja valaki. Nem sokan vannak, csak hetedmagukkal, de az is számot vet ilyenkor.

A lovascsapat összekerül a hintóval. A cigánybarna vezér meghőkölteti a lovát, s féloldalt táncoltatva, bekukkant a hintó ernyője alá, vizsla tekintettel. Nem lát, csak egy kék szélrózsát, ábrázat helyett. Azt meg nem tudja, hogy hogyan kell titulálni.

– No, mit bámul az úr? – riad rá kategórikus kifejezéssel Adalbert gróf.

A hangjáról aztán ráismer a szembenálló, s pozitúrába vágja magát.

Nekifohászkodásáról észre lehet venni a szándékát, hogy ez itt mondókát akar tartani. Úgy lesz. Hangja kissé repedt gordonkaszerű, de azért ünnepélyes.

– Nagyméltóságú királyi comissárius úr!

Hanem ennél a szónál egyszerre tele lett a szája muslicával.

– Phi! Phü! – köpködött jobbra is, balra is a szónok, míg ismét visszavívta kockáztatott szólásszabadságát, s folytathatá, azazhogy elkezdheté:

– Dicső nap ez, melynek fénye ma homályba borul.

De hogy miért borul homályba, azt már megint nem engedték neki elmondani a szúnyogok. Nagyon sokan voltak.

– Ez a nap, mely dicsőségbe borul… phi! phü! a keserű voltát a muslicájának!

Adalbert gróf nem állhatta tovább a dicsőséget, közberivallt a selyemkendő alul:

– Kicsoda, micsoda az úr?

– Én vagyok Sajgató Hollofernes, tekintetes, nemes Tuhutum vármegye persecutor hadnagya.

– No, ha persecutor az úr, hát persequálja a tolvajokat, takarodjék a vásárba rendet csinálni, nekem pedig ne köpködjön itten frázisokat meg muslicákat, hanem hagyjon szaporán odább menni.

Ezt a kívánságát annyival örömestebb teljesíté Sajgató Hollofernes, mert csakugyan nem lehet az embernek ilyen szúnyograj között az ékesen szólását gyakorolni.

Ponthay Adalbert gróf pedig ebből a fogadtatásból előre ízlelheté, hogy mi vár rá Tuhutum vármegyében. A csendbiztost küldeni ki a királyi biztos beneventálására! Nem az egyik alispánt, még csak nem is egy szolgabírót, hanem egy csendbiztost! Egy régi római egy ilyen rossz ómenre rögtön visszafordult volna. De Ponthay Adalbert gróf nem volt régi római; azért azt parancsolá a kocsisának, hogy mármost vagdaljon a lovak közé istenigazában, hogy bejuthassanak Tanusvárra, mielőtt a Sisera hadai utolérik.

Ez aztán szerencsésen sikerült is őkegyelmességének.

A marhavásár terét háta mögött hagyva, a somogyi lovasok elöllovaglása mellett, minden akadály nélkül bejuthatott a sorompón a városba.

A sorompónál kövezetvámot szednek, mivelhogy a piac közepén van egy keskeny vályúforma mezsgye, fehér mészkövekkel kirakva; de arra rá nem hajtat senki, akinek még csont van a szájában. Tőle azt sem kértek.

Tanusvár csak olyan város, mint a többi. Legszélről egy sor cigányputri, aztán következik egy utca szalmafödelű ház, folytatja egy másik, zöld mohával lepett zsindelyes házsor, közbe egy csoport új zsindelyes, ott nemrég tűz volt; azután jön a nagy piac, ott van a városház, az cserepes tetejű, csak a fala vedlett, patika, vásznos bolt, fűszerszámos egymás mellett, zöldre meg sárgára festett házak, az egyikben szappant főznek, a másikban bőrt cserzenek, ezek a polgárpatríciusok házai. Odább van egy másik piac, az nem olyan nagy, ott van a vármegyeháza, átellenében a nagy vendéglő a „Régi Naphoz”(!!) Aztán van két nagy templom, az egyiknek a tornyán körülfutó erkély, amelyről a toronyőr hirdeti a világ négy részének az idők mennyiségét; a másiknak a tornyán van még négy kisebb toronymalac. A kálvinista torony órája esteli hat órát mutat, a pápistáé déli tizenkettőt, amiből, aki az asztronómiát érti, kiszámíthatja, hogy lehet úgy délután három óra felé az idő.

Hanem ezek a Baedeckerbe való adatok most mind háttérbe szorulnak az országos vásár alkalmával, amikor tudvalevő, hogy még egy másik várost szokás építeni a réginek a közepébe, fából. Kétoldalt fabódékkal van szegélyezve minden utca.

Minthogy ma még csak a marhavásár napja van, az árusok még nem rakodtak ki, annálfogva a legtöbb sátort csak most tákolják össze; minden utca el van torlaszolva deszkafalakkal, gerendákkal; kalapács, baltafok csattog, kopog mindenfelé. Jó, hogy a lovasság trombitása elöl megy, utat riasztani a Bábel tornya építői között.

Így jut el a királyi biztos úr a városházáig.

Ott felállíttatja a téren a lovassvadronyt, s aztán felizen a városházába a bíróhoz, hogy jöjjön le hozzá.

Feltűnő, hogy őexcellenciája sem egy titkárt, sem egy jurátust, patvaristát nem hoz magával. Ez az ő jellemrajzához tartozik. Minden írásmívelő ember iránt bizalmatlan; fél, hogy elárulják a titkait, s sohasem adja írásba a parancsolatait, hogy csak addig is meg ne tudja a szándékát valaki elébb, amíg papirosra teszi.

Tanusvár bírája afféle demidoctus ember. Syntaxist végzett biz ő csak, de nagy nála a praxis. Az apja is bíró volt. Nem is igen kapaszkodtak ez után a hivatal után.

– Sohse keresgesse bíró uram a titulusaimat! – rivallt rá Adalbert gróf a jámbor emberre, amidőn az két kézzel válogatott a „tekintetesek” és „méltóságosok” között – hanem hallja meg, mit mondok. Itt van ez az escadron lovas katona, ezeket rögtön szállásoltassa be a legjobb kvártélyokra, hogy panaszuk ne legyen. Itt maradnak, amíg szükség lesz reájuk.

– Bizony-bizony! – hebegé a bíró a fejét vakarva.

– Aztán tegyen intézkedést, hogy a kocsmárosok éjfél után a kocsmáikat bezárják. Aki szót nem fogad, vasra fog veretni, haditörvényszék elé állíttatni, s a kocsmája bezáratni.

– Bizony, bizony.

– A legkisebb zenebonára a katonaság rögtön fegyverbe fog öltözni, s fegyverét személyválogatás nélkül alkalmazni fogja. A rendért bíró uram felel nekem a fejével. – Most vakarhatja már bíró uram a fejét!

A salugáderek mind zárva voltak egész utcahosszat; egy kiváncsi asszonyfő sem mutatkozott az ablakokban, csupán egynéhány vászoncselédnek jutott eszébe éppen akkor üríteni ki a mosogatós dézsát az utcai kanálisba, mikor az excellenciás úr hintaja azon döcög, s talán egész véletlenül történt, hogy a vásáros bódék által összeszorított utcán éppen a csatornát barázdolva haladt egy fakó szekér a négylovas hintó előtt, amelynek a tulajdonosa megátalkodottan kiabálta onnan a kocsisülésből: „hajmát vegyenek!”. A hagymás szekeret szerencsésen elkerülve, végre eljutott a hintó a megyeház terére, ahol keresztülvergődve a lacikonyhákon, megtalálta a Bocskay idejéből való tisztes ó épületet.

Ott sem várt rá semmi küldöttség, a kapu zárva volt, csak a kis ajtóban állt kivont karddal egy szál megyei hajdú, kék mondurban, veressárga zsinórral. A királyi biztos somogyi hajdúi pedig az ő családi színeit viselték a mondurjukon, sárga dolmányt veres-kék zsinórzattal. Amíg az utóbbiak az elébbit kapacitálták, hogy fel kell nyitni a kaput, abba szép idő telt bele. E szünet alatt odasomfordált a hintó mellé egy szál cigányhegedűs, abból a fajtából, akit minden banda elüldöz a kebléből. A boglyas nagy fején volt akkora kis süveg, hogy az csupa csoda, hogy tud rajta megmaradni. A dolmányából nagyon kinőhetett, mert csak a könyökén túl ért a karja, s ez volt az egyedüli felsőruhája; annak a hiányosságain keresztültündöklött a mahagónibarna bőre, ellenben a nadrágja valamikor áldott termetű emberre lehetett szabva. A két lábán volt két felemás csizma, az egyik fél még jó volt, a másikból már kikandikált a lába ujja, minélfogva az egyik csizmáját gondosan eldugta a másik mögé, természetesen a jobbikat, mert ha a rosszabbikat dugta volna el, az már svihákság lett volna.

A cigány hegedűjén csak három húr volt, s a vonója madzaggal volt összekötözve.

Ez az alak volt az első és egyetlen tisztelkedő.

Olyan igyekezettel húzta a mai nap divatos nótát a hintóban ülő úrnak, hogy még a szája és a szemöldöke is segített hozzá. Ehhez a nótához danolni is szokták a szöveget a muzsikusok: „Jaj de szakad ez a húr! Majd megfizet ez az úr! Az úristen éltesse Tanusváry urakat!” A solocigány a végsort igen leleményesen így travesztálta:

– Azs úristen iltesse, eccselencsás uramat!

Ezt bizonyosan úgy küldték ide – csúfságból.

Ponthay gróf nem ügyelt a rongyos moréra. A hintó begördült a felnyitott kapun át a boltozatos bejárat alá, a kaput újra becsukták mögötte, a rongyos művész még akkor is húzta és gajdolta:

– Jaj de sakad ezs a húr! Majd megfizset ezs azs úr!

Egyszer aztán kijött a kapun az egyik somogyi legény, az egyik keze hátra volt téve:

– Gyerejde csak, te cigány, kapsz egy kis borravalót.

De a cigánynak volt annyi esze (vagy tán előre fel volt eszelve másoktól), hogy ne várja be azt a borravalót; nagyot ugrott, félkezébe kapta a süvegét, s tovairamodott; hanem azért a somogyi legény karikásának az ostorhegye mégis utolérte, s jót csípett a lába ikrájába, amitől aztán a cigány még jobban tudott szaladni.

III. A homo regius (királyi ember)

A vármegyeház udvarán behajtatott a négylovas hintó, berobogott tizenkét lovas hajdú; ennyi zajra mégiscsak meg kellett mozdulni valami élő léleknek a házban.

A strázsán kívül az őrszobában csak két hajdú volt még: az egyiket a hideg lelte, a másik meg a csizmáját foltozta, azok nem jöhettek, hanem a melléksikátorból, mely a börtönökhöz vezet, előcammogott a várnagy, aki egyúttal porkoláb, s a rabokra felügyel, hogy a dohányt elég apróra vágják. Öreg legény már, borotvált vörös arca s félreütött orra van, a bajusza rövidre nyírva. Ő is hajdúegyenruhát visel, strázsamesteri ranggal. Az a legkiválóbb ismertetőjele, hogy az egyik lába térdben görbe, minélfogva minden lépésével úgy tesz, mintha le akarna ülni.

Régi embere már a vármegyének; haszontalan, ügyefogyott ember, de hát csak nem lehet kilökni az utcára. Ponthay gróf is jól ismeri.

– No, hát, Karakó! fáj-e még az ökörcsont? – kérdi tőle, mikor elébicegni látja.

– Az ökörcsont nem, hanem a többi – felel rá a porkoláb.

(Tudniillik, hogy egyszer keresztülment a lábaszárán a terhes szekér, s általános a hiedelem, hogy az egész hiányzó csontot egy egészséges ökörlábszár-konccal sikerült helyettesíteni a megye csodakúrás orvosának, s az ökörjárulék tökéletesen otthon találta magát Karakó uramnál, hozzáforrott. Si non e vero…)

– Hát itthon van-e a főispán úr őméltósága? – kérdezé tovább a hintójából leszállt hatalmas úr.

Karakó uram mindig köhinteni szokott elébb, mielőtt választ adna.

– Krhm, km. Engedelmet kérek. Az nincsen idehaza. Kiment a jószágára.

– Hát az első alispán úr?

– Engedelmet kérek. Kinn van a pusztáján.

– A főjegyző úr sincs idebenn?

– Engedelmet kérek. Kiment a tanyájára.

– És az archivárius úr?

– Engedelmet kérek. Azzal nem szolgálhatok, hogy hol van.

– És a központi főbíró úr?

– Az otthon van a felesége kastélyában, Pogányházán.

– Tehát egy árva lélek sincs a megyeházában? Nagyon jól van. S hol vannak a főispán úr tiszti szállásának a kulcsai?

– Azokat őméltósága elvitte magával.

– Az sem baj. Karakó uram azonban itthon tartsa magát, s várja,további rendeleteimet; most nincs szükségem rá.

– Én meg a rabok szolgálatjára állunk excellenciádnak.

– Köszönöm.

Azzal szép csendes halk hangon kiosztá a rendeletet Ponthay Adalbert a maga embereinek. Óh, volt itt gondoskodva minden eshetőségről. A tizenkét legény között volt olyan ezermester is, aki fel tudta nyitogatni sorban a bezárt ajtókat. Lakatosért sem kellett küldeni. A főispáni szállás kénytelen volt vendégszeretettel feltárulni a királyi biztos úr előtt.

Onnan ugyan minden kényelemre való utensiliák hiányzottak; a konyhából a főzőedények, a pohárszékből a tányérok, poharak s a nyoszolyából az ágynemű. – Mind nem baj az. Őexcellenciája egész társzekérrel küldé előre a saját asztali készletét, a szakácsával együtt. A komornyikja is azon a szekéren utazott. Ezek már két nap óta itt vannak a „Régi Nap”-nál, csak át kell mindent hordatni. De ha itt nem találnának is lenni, valami véletlen által meggátolva, őexcellenciája tudja, hogyan kell magyar úriembernek utazni; ott van a hintó ládájában a legszükségesebb: a felfújható szélpárnák, a szarvasbőr terítő, ott van az elemozsinás ládikó hideg sültekkel, aztán a jól ellátott pincetok; a somogyiak hirtelen rendbehozzák a hálószobát, fel is terítenek, amíg a szakács és komornyik innen-onnan előkerül. Nem hiányzik semmi, csak éppen valami étkező társ, az asztaltól. Talán még az is kerül valahonnan.

A somogyiak is gondoskodnak magukról. Itt ugyan a főispán konyháján még csak egy gulyáshúsnak való bográcsot sem hagytak; de a zsiványpecsenye megsül egy fanyárson is, hozzávalót ád a mészárszék és a hentesbolt, s ha nincs tüzelőfa, mindjárt előkerül az is, csak a gyűlésterem karzatáról lehozzanak egy pár padot; azok is tölgyfából vannak.

Különben mulatság van elég. Éppen a megyeházával szemközt van felállítva a kolompáruló bódéja, ahol a juhászok próbálgatják a különbféle birkaharangokat; a tér közepén már megkezdte a működését a komédiás társaság, amit hirdet a bőrrepedésig püfölt öreg dob, meg egy sivító kintorna, ami órahosszant tilinkózza az „Eladom a kakasom – Tizenhárom garason” nótáját; egy vak koldus meg egy csonka koldus versenyez egymással két átelleni szegleten, irgalomkeltő virginálással; és azonfölül a kálvinistáknak nagy halottjuk lehet, szünettartás nélkül húzzák a harangot. Van belőle három: egy igen nagy, egy igen kicsi, aztán meg egy repedt.

Egyszer azonban, mikor már éppen le akar ülni az asztalhoz a királyi biztos, hogy magányosan hozzákezdjen a kínálatlan falatozáshoz, olyanformát hall, mintha feje fölött járkálnának.

Tudniillik, hogy az egyemeletes megyeháznak a kellő közepén van még egy felülemelkedő tractus, amiből kitelik egy szoba. Ki lakhatik ottan?

Adalbert gróf csengetett (csengettyűt is hozott magával), s azt mondta a hajdúnak, hogy küldje be hozzá a várnagyot.

– Van valaki idefenn a fejem fölött a donjonban?

– Krhm, km. Igenis, engedelmet kérek, ottan laknak.

– Hát azok már mért nem hagyták el szintén a vármegyeházat, ha a többi mind elpárolgott?

– Mert azoknak nem szabad, kérem alásan.

– Talán árestánsok?

– Óh dehogy! Engedelmet kérek alásan. Hogy tennénk árestánsokat a contignátióba; pincében azoknak a helyük, még onnan is megszöknek. Az a két úr odafenn a „homo regius” meg a „homo capituláris”. Ide vannak küldve őfelségétől statutióra, s a törvény regulája szerint a homo regiusnak kötelessége a statutio után hat hétig a vármegyeházán maradni, s bevárni, hogy nem protestál-e valaki?

Karakó uram nem járt több iskolába, csak a syntaxisig, hanem a sok évi praxis alatt ragadt rá annyi juridicai ismeret, miszerint hivatva érezheté magát őexcellenciájának a magyar közjogból felvilágosításokat adni.

– Hogy híjják ezt az urat?

– Méltóságos Rézkuthy Barnabás, locumtenentialis assessor úr.

– Hallottam a nevét valaha. Hát a másikat?

– Az „csak” egy pap. Nem tudom a rangját. A nevét meg elfelejtettem.

– Van veres öv a derekán?

– Én bizony nem néztem meg. (Karakó uram vastag nyakú kálvinista volt.)

– No, mindegy. Hát menjen fel kend ahhoz a két úrhoz, s invitálja meg a nevemben egy pohár borra, meg egy kis collatióra.

Karakó uram megjárta a nehéz utat a másfél lábával, telhetőleg rövid idő alatt, s visszabukdácsolva, megreferált.

– A homo regius azonnal fogja tenni tiszteletét, csak gálát vesz föl, hanem a homo capitularis engedelmet kér, ma péntek van, neki böjtölni kell.

– No, hogy annál jobban böjtölhessen, vigye fel kend neki ezt a dobozka szardiniát. Itt tudom, nem kapni halat. A másik úr meg ne sokat gálázzon az én kedvemért, látja, hogy én is csak „bon jour”-ban vagyok „itthon”.

De biz azért a locumtenentialis assessor úr csak felölté a zöld máncseszter zrínyijét, a kardját is felkötötte, sőt még a Lipót-rend középkeresztje is oda volt kötve a nyakába a kétujjnyi széles szalagon, mikor belépett.

Most már az arcára is emlékezett az excellenciás úr, találkozott vele egyszer a tavernicus előszobájában. Egy ilyen jeles figurát nem lehet elfelejteni.

Rézkuthy Barnabás úrnak a termete magasságban nem üti meg az öt lábat, de ami elmaradt a hosszából, azt kipótolta az alkotó természet a szélességében; vállai oly terjedelmesek, hogy a szárnyajtón csak féloldalt tud velük befurakodni, azután következik mindjárt a has, ami a mellet is helyettesíti, s a két lába azt a látványt nyújtja, mintha két sonka indulna el járni sarkantyús csizmában. Hanem aztán a karjai leérnek térdig. Meghajtani nem tudja magát, csak a két kezét veti hátra, ez jelenti nála a bókolást. A feje is egészen quadrál a termetéhez. Igazi megoldása a circuli quadraturának, minden négyszegletű rajta és mégis gömbölyű. Ez a fej nem képes alázatosan meghunyászkodni, mert ahhoz való nyaka nincsen. Ez az arc nem fejezhet ki mást, mint a haragos és fenyegető indulatokat: a büszkeséget, dacolást, bosszúállást, csupa pirosból veresbe átmenő színek tarkállanak orcáin, homlokán. Álla, orra, homloka mind kétfele vágott, szája agyarkodó, előretolt állkapcával s a felső ajkat díszítő rettenetes torzonborz bajusszal. Hát még ezek az oroszláni szemöldökök, amiket hogyha összeráncol, a sűrű, kurta sertekemény haj lehúzódik a homlokára mélyen, ha pedig azokat hirtelen feltolja, megint felszalad az egész hajzat a feje tetejére, s kerekre nyílik a szeme, azaz, hogy csak a fél szeme, mert a másik hiányzik, s akire ezzel az egy szemmel rámered, annak minden rémmesét eszébe juttat vele, amit csak Polyphemus Cyclopsról hallott az ember. Ha megszólal, a hangja fiókmennydörgés.

Ez az úr a legfélénkebb teremtés a kerek földön.

Nem a halavány félelem, hanem a tulipiros félelem megtestesült alakja. Ekkora kókuszdióhajba még kisebb mogyoróbél nem szorult soha.

A ruházatát, fegyverzetét már leírtuk fentebb a homo regiusnak, de az utóbbit még ki kell egészítenünk egy nagy spanyolnád bottal, aminek elefántcsont fogantyúja volt s körültekert szíjcafrangja. Ezt sem hagyta el magától.

Az excellenciás úr cordiális nevetéssel fogadta az ajtaján egyik vállát a másik után betoló uraságot.

– De ugyan, illustrissime, nem hívattam én uraságodat duellumra hozzám, hanem egy kis szolid vacsorára, mi a kányának hoz ide magával ennyi fegyverzetet? Inkább kést, villát hozott volna.

Az is van. A csizmaszárba odavan dugva az ezüsttok, amiben rendes ember az evőkését és villáját hordani szokta. Hanem a kardját nem hagyta eldisputáltatni magától az illustrissimus.

– Kérem alássan! Hozzátartozik ez a magyar viselethez. A kard a magyar öltözet kiegészítő része. Mikor őfelségéhez vagyunk hivatalosak díszebédre, a kardunkat akkor is a térdünk között tartjuk. Aki kard nélkül jár magyar ruhában, azt felszolgáló hajdúnak nézik. Én még éjjel az ágyba is odafektetem magam mellé a kardomat. Ez a kard ott volt Budavára vívásánál is.

– No, de legalább azt a sinkót tegye le a kezéből, illustrissime.

Azt tehát odatámasztotta a szék támlájához, amelyre leültették, hogy keze ügyében legyen.

Őexcellenciája azonnal hozzáfogott a mai ülés érdemleges tárgyalásához, s elkezdte szeletelni a sült borjúcombot, a magával hozott ezüsttányérkákra, míg egy furfangos étui több rendbeli egymásba tolható ezüstpohárkákat adott elő a finom sombor számára.

Rézkuthy Barnabás úr ezalatt nyugtalanul nézegetett a háta mögé. Egy ablak, redőnyöstül együtt, nyitva volt.

(Én nem tudom, ezek a mágnások honnan veszik kölcsön a bőrüket, hogy mind nyitott ablak mellett dégálnak? Nem kapnak ezek se reumát, se grippét. Azért megy tönkre a gentry, ha velük együtt feszít.)

– Talán nem szereti a nyitott ablakot, illustrissime?

– Bizony instálom, nem szokott hozzá a fejem, otthon mindig süveget viselek a szobában.

Adalbert gróf becsengette a szolgálattevő hajdút, s becsukatta vele a redőnyt is, meg az ablakot is.

Ekkor aztán meg volt nyugtatva az illustrissimus. – Nem a légvonattól félt ő, hanem attól, hogy valami perversus paniperda onnan a piacról, amikor ők vacsorálnak, a hideg pecsenyéhez még valami citromot vagy mit talál behajítani a nyitott ablakon.

– No, de most meg aztán olyan meleg lesz idebenn – mondá a gróf–, hogy megüti az embert a guta, vetkőzzünk neki, illustrissime.

S maga mindjárt le is vetette a felsőkabátját.

– Csak méltóztassék excellenciádnak, egész úri kényelme szerint. Én így vagyok szokva – menté magát és dolmányát Barnabás úr.

Pedig majd megfulladt a nyakig begombolt zrínyidolmányban, s később, mikor a bor is kezdte hevíteni, csak úgy sütött az orcája, mint az izzóvá lett vaskemence.

S csakugyan igaza volt az illustrissimusnak, hogy azt az ablakot becsukatta; mert alig került sor a hideg őzgerincsültre, amidőn egy jól kivehető koppanás hangzék éppen annak az ablaknak a redőnyén. Valami követ dobtak rá – nem, „az” itt nem terem, valami lágyabb volt.

A homo regiusnak az arca – el nem halványult, azt nem tehette, hanem elmeredt; az a félszeme, kerekre felnyílva bámult maga elé, az egyik kezével kardja markolatát kaparászta, a másikkal a nyakában levő Lipót-renden motozott.

– Hallotta excellenciád?

– Mit?

– Azt a koppanást az ablakon.

– Sose törődjünk vele. Tessék ebből az őzpecsenyéből.

De nem ment volna le többé Barnabás úr torkán semmi pecsenyéből egy árva falat sem.

Csak fogcsikorgatva dörmögé

– Borzasztó egy nép ez! Mondhatom excellenciádnak, hogy borzasztó egy fajzat. Nincs ez előtt semmi szent a földön! Istentelen egy nép! Olyan pogányok most is, mint mikor Ázsiából kijöttek. A legrosszabbra kell az embernek elkészülve lenni, mikor közéjük jön.

– Sose tessék tőlük félni. No, még egy pohárral ebből a somborból.

– Éhhhn? – tiltakozék büszkén Barnabás úr. – Félni soha! Nem félek én a sárkánykígyótól sem! Nem félek a kitörő vulkántól! …

– De a légvonattól csak fél, illustrissime.

– Attól igen, de nem a csőcseléktől. Justum ac tenacem propositi virum … Nec civium ardor prava jubentium. Én nem magamért rettegek, de excellenciádért. Nagy kár volt azt a dragonyos ezredet nem ide a vármegyeház udvarába elszállásolni. – Engemet nem mer bántani a nép! – Mikor kilépek az utcára, ezzel a Lipót-rend szalagjával a nyakamon, egyszerre úgy válik előttem kétfelé a tömeg, mint a Veres-tenger Mózes előtt, egy mormogás fut át az egész sokaságon: „Itt jön a homo regius!” Tudják, hogy az én személyem szent és sérthetetlen! Tudják, hogy aki engem megbánt, az a király személyét bántja meg.

Rézkuthy úr e hatalmas szavakat ugyanolyan taglejtésekkel is kísérte; az egyik ökle a levegőben volt, a másik az asztalt ütögette, a hangja pedig dörgött, mint az oroszláné.

Ekkor egy másik, sokkal hangosabb koppanás hangzott az ablakredőnyön.

E hangra Rézkuthy Barnabás úr majd hogy az asztal alá nem zsugorodott, olyan kicsiny lett egyszerre, s vékony hangon, mint egy kappan, sipegé:

– Tetszett ezt hallani megint?

Aztán jött egy harmadik, meg egy negyedik koppanás gyorsan egymás után.

– De már ezt megnézem, hogy micsoda? – kiálta felugorva az asztaltól Adalbert gróf, s odasietett az ablakhoz.

– Az Istenért! Oda ne menjen excellenciád! Ne exponálja magát! Hátha egy petárda.

A gróf nem hagyta magát visszatartani.

– Legalább öltse fel excellenciád az atilláját, tegye fel a királyi biztosi kalpagját.

– Teszem a patvart! Hisz most is úgy izzad a fejem, mint a gőzfürdőben.

Azzal hirtelen felszakította az ablakot, a redőnyszárnyakat szétcsapta, s lekiáltott a piacra. (Már akkor sötét volt; lámpásra nem vesztegetik itt az olajat.)

– Mit akarnak kendtek odalenn!

Erre aztán a legkellemesebb csalódást hozta meg a válasz; nem a perduellis nemes urak hajigálták az ablaktáblákat; hanem most érkezett meg a komornyik meg a szakács a bagázsiás szekérrel az útról, s minthogy a vármegyeház kapuján hiába zörgettek (esti harangszó után minden becsületes ember alszik, s a hajdú is becsületes ember), annálfogva kénytelenek voltak ahhoz az expedienshez folyamodni, hogy amely ablak redőnyein keresztül világosságot láttak átszüremkedni, azon kopogtattak be apró rögöcskékkel.

Tehát megérkezett, ami fő-fő dolog, szerencsésen a díszlakomához való cókmók.

– No, illustrissime – mondá a gróf –, most kezdünk el hát majd igazán vacsorálni. Megjött a szakács.

Rézkuthy Barnabás úr visszataszítá a félig kirántott kardját a hüvelyébe.

– Köszönjék! Már éppen le akartam menni, hogy szétriasszam a rebellis népet.

Most aztán egyszerre megjött az étvágya a második vacsorához is.

IV. A „Régi Nap” törzsvendégei

A „Régi Nap” szavahihető tanúk állítása szerint a legrégibb vendégfogadó Magyarországon.

Előre kell bocsátani, hogy ez a „regále” egy compossessoratusnak a birtoka, ami aztán egyszerre érthetővé teszi, miért van róla körös-körül lehullva a vakolat; afelől bátran meg lehet vizsgálni, meddig tart a téglafal, hol kezdődik a vályog? A tetején minden esztendőben foldozzák a zsindelyt, minélfogva az úgy néz ki, mint valami hímzés. A kapuja fölött lóg egy nagy vastábla, amin ragyogna, ha tudna, a régi nap, ami csakugyan nagyon régi lehet, mert már egészen fekete.

A kapu bejáratán gyenge salto mortale a behajtás, akkora zökkenő van az idők folyamatján felszaporodott széna-szalma törmelékből előtte. Jól mondják a tudósok, hogy emelkedik a föld. Az emeletre lépcső vezet föl, s abból csak egy grádics hiányzik, ami nem baj; aki egyszer nagyot lépett rajta, s elharapta a nyelvét, az másszor aztán vigyáz magára.

Van ott vendégszoba talán hat is. Csakhogy a Nro 4-ben birkabőröket szárítanak, a Nro 3-nak meg beszakadt a plafondja (már régen), a Nro 5-nek az az elsőbbsége van, hogy az istállóból kihordott trágyahalomra nyílik az ablaka; egyébiránt nem látja azt az ember, olyan vastag az ablakon a por. A Nro 2 sokkal egészségesebb, mert annak ki van törve két ablaktáblája, de ha az ember oda akasztja a köpönyegét, hát akkor nem fúj be rajta a szél.

Minden szobának a fala (némelyiknek még a stukatúrja is) tele van írva itt mulatott vendégek neveivel, amely munkához évek hosszú sora kellett; vannak szép elolvasni való versek és nyájas mondások is közötte. Látszik, milyen nagy itt a kegyelet; másutt ezt mind bemeszelték volna. Azonképpen az ablakok is tele vannak karcolva nevekkel, amiket vagy gyémántgyűrű, vagy tűzkő vésett oda.

Csukni, zárni egy ajtót sem lehet. Ha be akarja az ember támasztani, széket tesz elejbe. Minek is? A patkány úgyis bejön az ajtó alatt, ahol likat rágott.

Egyébiránt a Régi Nap vendégei nem finnyás emberek. Tudják jól, hogy Rácországban még rosszabb vendégfogadók is vannak. Hát még Oláhországban! – Ha valaki panaszkodik, oda utasítják: menjen csak oda. Itt legalább minden szobában van három ágy, friss szalma van benne, még az egerek is mind ideiek a szalmában. – Hát hiszen nem szállnak ide asszonyságok (azoknak egyáltaljában semmi szükségük az utazásra, azoknak otthon a dolguk), hanem betérnek vásárok alkalmával becsületes, tekintélyes kereskedők, kalmárok és kupecek, akik nem lebzselnek otthon a vendégszobában, hanem a vásárosok után látnak, ide csak a motyóikat rakják be.

Ellenben van itt egy szála is. Ez már egészen kékre van meszelve (gálickővel). Itt jól lehet táncolni, mert minden deszka fel van görbülve. Sőt még luxus is van, tükör, amibe ha belenéz valaki, lopótökké nyúlik az ábrázatja. De bizony öt kép is ékeskedik a falon: Európa, Ázsia, Afrika, Amerika és Ausztrália női szépségek által képviselve. Hogy úri mulatságok alkalmával a padlásról egy hatágú csillár is szokott lelógni, azt a padlón felhalmozott faggyúcseppekből ki lehet találni. (Most másra használják: hagymát szárítanak rajta.)

De nem is ez képezi a dicsőségét a Régi Napnak, hanem az, hogy az „állás”-ában elfér annyi szekér és hintó, ahánynak a lova helyet talál az istállóiban, ez a fő dolog. Aztán meg a két rengeteg nagy vendégterem odalenn a földszinten. Balra a kaputól a nemes urak számára, jobbról pedig az uraságok kényelmére. A parasztságnak hátul van a helye a bormérésben. Mind a két terem boltozatra épült, nappal sötét, de este, mikor gyertya ég benne, még sötétebb; a falai kávészínűek már a pipafüsttől, padlódeszkái úgy kijárva, hogy a csomók kiállnak belőle. Az úriterem hátuljában van egy biliárd is, de azt jobbadán csak hálásra használják. Székek, asztalok mind keményfából vannak, beléjük sütve a compossessoratus billoga.

Pincér – nincs. Maga szolgál ki minden vendéget a korcsmáros. Dabajkó uramnak híják. Az apja is, meg az öregapja is mind itt volt korcsmáros. Kicsiny, köpcös, de fürgenc emberke, aki még szaladni is tud – ha akar.

Most azonban még, amíg a marhavásár tart, semmi oka sincs arra, hogy a maga commoditásáról lemondjon. Ott könyököl az úri szoba piacra nyíló ablakában, s nézegeti félvállról a szekereket, amik a kapuján bezökkennek, s egyszer-egyszer hátrafordítja a fejét, hogy megnézze, ki jött be az ajtón, érdemes-e érte leszállni az ablak hídjáról.

A piacon a nemes urak gyülekeznek, egy csoportban a daruk, másikban a sasok. Azokra a fehér tollukról ismerni, ezekre a feketékről. Egy-egy kortesvezér kapacitálja a hozzátartozókat.

– Te is itt vagy? – dörmögi maga magának Dabajkó uram. Ő, mint minden okos ember, legjobban szeret maga magával beszélni. – Akkor tudom, hogy ma nagy vendégség lesz itten. Csunyi Laci el nem marad a potyáról.

A szekérről leszálló alak betoppan a terembe, s nagy kiabálást mível a korcsmáros után, hogy neki meg a lovának frissen abrakot! Mikor aztán látja, hogy rá sem hederítenek, megint kimegy.

Most négy lóval, nagy ostordurrogatással vágtat be egy cséza a kapu alá, a kocsis hátul ül, az ölében szorongatva egy vizslakutyát, az uraság maga hajtja a négyest. Csinos nyalka legény, szőke szakállal, bajusszal, felbodorított hajjal, vadászkosztümben.

– Korán jössz még, Bakala Peti! – beszél magában Dabajkó uram. – Nincs még balek.

A nyalka gavallér is betoppan a terembe. Látja, hogy üres, csak a korcsmáros maga van benn.

– Szervusz, Dabajkó!

– Szervusz az öregapád lelke! – beszél ki a vendéglős az ablakon. – Jobb volna: a két esztendei zabom árát adnád meg.

S hátra sem fordul.

– Van extra szoba?

– Kinek? Minek? úgysem hál benne a tensúr.

– Hát a bőröndömnek.

– Csak tetesse ide az ajtó mögé. Ismerik már azt a formájáról. Nem lopják el. Tudják, mi van benne.

– Hát mi van benne?

– Egy ing meg huszonnégy krágli.

A nyalka úrfi nagyot nevet ezen.

– De ezt a nécessaire-emet tegye el mégis. Tudja, hogy mi van benne?

– Tudom, kártyák.

– Aztán ha kérnek, ebbül adjon.

– Csak állítsa be oda az almáriomba.

A nyalka gavallér füttyent a kutyájának, s dúdolva odább megy.

Dabajkó uram pedig ehhez a mondáshoz kezd magában:

– Aztán a Zöld Marcit, azt felakasztják… – Nem végzi be.

A most jött gavallér lovait elkezdi a piacon jártatni a cifra kocsis, meg egy fogadott parasztgyerek. Mikor az ablak előtt elhaladnak, odaszól Dabajkó uram a kocsisnak:

– Hát, Jóska! Tudod-e már, hogy hol laktok?

– Nem én még! Már második esztendeje szolgálok az uramnál, de még azóta mindig egyik faluból a másikba járunk, nem voltunk otthon.

A nyalka úrfi elvegyül a kortesek közé. Ő fekete tollas.

Most nagy mozgás támad a piacon. A királyi biztos hintaja érkezett meg az átelleni vármegyeházhoz.

Bakala Peti odaküldte már az egy szál cigányt muzsikálni.

A kortesek közt szakadás támad. A daruk az absztinencia politikája mellett vannak, s annálfogva, mint a hintót és kíséretét meglátják, hirtelen betódulnak a bal oldali nagy ivóterembe, a sasok ellenben kívül maradnak, s nagy lármát csapnak, aminek semmi rossz következése nem lesz.

Bakala Peti visszajön az urasági terembe, s az ezüstgombos sétabotjával hadonászva osztogatja a parancsokat.

– Azt mondom, Dabajkó, hogy ennek a hóhérnak sem egy szem zabot, sem egy icce bort ne próbáljon az úr kiadni.

Dabajkó uram csendesen visszadörmög.

– Talán ez sem szokott a zabért megfizetni?

A „sem” szó csavarja az orrát az úrfinak; tovább bokázik.

De végre megérkezik a két legelső törzsvendég, akikért érdemes otthagyni az ablakot. Minden vásáron ők a legelsők. A legszolidabb emberek, látszik. Az egyik egy nagy disznókereskedő Rácországból, a másik egy nagy hentes Debrecenből. Megvan nekik az elévülhetlen helyük ott a kályha és biliárd közötti zugban; oda le is telepesznek. Legkorábban szoktak jönni, s legkésőbben mennek el innen. Azalatt elmorzsolgatnak egy-hét (nem „két”) cilinder bort, meg harminc csésze feketekávét. A rác kereskedő csibukkal, a debreceni nagy tajtékpipával van ellátva. A rác folyvást beszél, magyaráz, kiabál, mind a két kezével hadonászva pihenetlen; a magyar pedig hallgat, és azt is nagyon lassan teszi. Csak néha-néha nyitja fel a száját egy szóra, de ahhoz is gyakorlott fül kell, aki azt megértse. Dabajkó uram már érti.

– Kkkocsm! – Ez azt teszi, hogy „kocsmáros úr?”

– Mi tetszik?

– Gegyfekt! – Érteni belőle, hogy „még egy feketét”! (Az elejét, meg az utolját a mondásnak nem esik jól a kényelmes polgárnak kimondani!)

Majd meg a palack fenekével kopogtatnak.

– Buamirge! – Ez a tatár szó azt jelenti, hogy „abbul a mérgesbül”! Így híjják a 34-iki bort, a diószegit.

Megint egy új szekér döcög be. Ennek ekhós teteje van, bőrülése, de rugók nélkül; három ló fogva eléje. Benne ül egy nagy szál magas úriember, aki ha kinyújtaná a nyakát, kiütné vele az ekhós tetejét, azért is hordja talán a fejét mindig lehajtva. Az arca goromba redőket vet, mintha rinocéroszbőrből volna, a bajusza kurtára van rágva (nem vágva, de rágva), a szemei folyvást összehúzva, a szemöldöke lehúzva, az ernyős sipkája az orráig húzva.

– Hahaj! – döcög magában Dabajkó uram. – Megjött már a „hityimatyimókus”. Lesz ennek most dolga!

Ezt a furcsa címet a nép ajka ragasztotta a most érkezett úrnak a nevéhez, aki így szokta azt írni: „hites mathematikus”. Tudniillik, hogy ő a vármegye tiszti mérnöke.

Mindenekfelett praktikus ember. Már az is mutatja, hagy ő az egyedüli megyei tisztviselő, aki vendéglőbe száll, és nem tart saját házat a székvárosban. Ez így kevesebbe kerül. Ha meg atyafi házához száll az ember, ott nem lehet dolgozni. Pedig Mántay Móric urat mindenüvé kíséri a dolog; bizonyítják azok a nagy bádogdobozok ott a kasban. Néha reggelig is fenn dolgozik, amíg alatta a vendégteremben tivornyáznak.

De nemcsak a cirkalomhoz ért Mántay úr, hanem mindenben tudós, ami csak a világon tudomány. Ezért rohanja meg egyszerre a szekerét, amint a kapu alatt megáll, annyi ügyefogyott ember, hogy alig tud tőlük leszállni. Kétoldalt fogják a köpönyegét, amíg a lépcsőn felhalad; nem eresztik el, amíg a bajukat meg nem hallgatja. Ő pedig szidja valamennyit, s rázza a nyakáról.

– Hát fiskális vagyok én? Hát doktor vagyok én? Hát persecutor vagyok én? Hát római pápa vagyok én? Ezer mennykő! Hát még lakatosmester is legyek én?

Hanem azért in fine finale mégiscsak minden embernek ad jó tanácsot, segít a baján, sőt hord magával egész homoeopathiai patikát is, s akinek valami kórsága van, mindjárt be ád neki belőle, s az vagy meggyógyul tőle, vagy nem gyógyul; harmadik eset nincsen.

– Úgy kell neki! Minek tanult olyan sokat! -mondja magában Dabajkó uram. – Hát bíró uramat mi hozza most ide?

Meglátta az ablakon át, hogy idetart a piacon keresztül a városbíró egy hajdú kíséretében.

Csak azért is kikönyökölt az ablakon.

Hítta bíró uram a nevéről:

– Dabajkó úr! Dabajkó uram! Nem hallotta. Akkor aztán a tenyerével egy jót húzott neki a megfordított frontjára, azt meghallotta.

– Dabajkó uram! Itt a királyi komiszárus.

– Láttam. Hogy poshadjon meg a maga levében.

– De baj van ám. Őexcellenciája úgy rám ijesztett, hogy most is nyilall az oldalomban tőle. Azt parancsolta, hogy minden korcsmát, vendégfogadót be kell zárni éjféli óraütéskor, a vendégeket kilapátolni. Különben mind a kettőnket egymáshoz vasalnak, úgy visznek Aradra.

– Hüjh! Terrem a lencse! Ez nem jó dolog.

– De nem ám. Ha szót nem fogad az úr, kaszárnyát csináltat a vendégfogadójából a királyi komiszárus.

– Csak ne hozna hát ide az ördög vendéget.

– Már az az úr gondja lesz, hogy hogyan tuszkolja ki őket. De mikor üti a tizenkettőt, üres legyen minden ivószoba, különben jönnek a svalizsérek.

– Csak tudná hát az ember, hogy mikor van éjféli tizenkét óra? De a kálvinisták tornya most mindjárt üti, a pápistáké meg csak holnap reggel fogja.

– Nézze meg az úr a napórán.

– Éjszaka nem látszik.

– Tartson elejbe lámpást.

– Ugyan ne szedje elő tensuram a tavalyi kalendáriomból ezeket az ócska vicceket. Nem adhatná ide kölcsön a zsebóráját?

– Odaadom biz én szívesen, de már öt hete, hogy nem jár.

– Adja csak ide. Itt van már a Móric. Majd megigazítja.

(Úgy egymás közt csak „Móric”-nak hítták a honoráciorok az indzsellért. Nem viselte rajta kívül ezt a keresztnevet senki a vármegyében.)

– No, hát itt van. El ne felejtse, amit mondtam, mert különben mind a kettőnket visznek.

Dabajkó uram otthagyta a vendégeit (jöttek már többen is), s szaladt fel a lépcsőn a Nro I-be.

A Nro I volt a mérnök úrnak a rendes szobája, ha ideszállt. Az annálfogva ki is volt meszelve.

Móric úr éppen akkor lökte ki az ajtón az utolsó ügyesbajos embert, aki azt panaszolta neki, hogy a szomszédasszony (a boszorkány) gúzsra kötötte a beleit.

– Hozta Isten nálunk, tekintetes indzsellér úr! – köszönte be hozzá Dabajkó úr. – Ejnye, de sok cókmókot tetszett magával hozni. Hogy nem hagyogat el belőle útközben egyet-mást.

– Hát annak mestersége van, Dabajkó uram. Tanulja el maga is. Versbe szedem az úti készséget, s akkor semmi sem veszhet el a hexameterből:

„Kuffer, táska, kalaptok, bunda, fokosbot, esernyő,
pincetok és puska, pipazacskó, kostök: a kulcsok.”

Ugye hogy mind itt van?

– De hát még ezek az izék kimaradtak a versből.

– Hja, ezek a mesterségemhez való eszközök, azokat úgysem felejtem el. Hát magának mi baja van? Kell patkánycédula?

– Nem biz a, hanem ihol van ni: ez az óra megállt, aztán pedig meg kell tudnom, hogy mikor lesz éjfél.

– Hát órás vagyok én? Micsoda? – rivallt rá mérgesen.

Hanem aztán mégiscsak kivette a kezéből a vereshagymát, felnyitogatta, belefújt, megrázta, azután felhúzta a maga kulcsával. (Nem volt felhúzva az óra.)

– No, ketyeg már. Elviheti. Várjon még, hadd igazítom az órámhoz.

– Köszönöm szépen.

– Aztán majd kilenc órakor küldjön fel egy porció rostélyost, meg egy fél messzely vinkót, addig ne háborgassanak, mert dolgozom.

– Pedig lesz lárma ide alant megint.

– Dejsz énmiattam akár a Józsué trombitáit fújják, azt sem hallom, ha egyszer benne vagyok a munkában.

– De jó természet. Hanem az a sok ügyes-bajos nép megint csak háborgatni fogja a tekintetes urat.

– Majd segítek én azon.

– Nem lehet ám kóccsal bezárni az ajtót – még most sem. Háromszor is elhívattam már a lakatost, hogy nézze meg; de azt mondta, hogy nem lehet ezt megigazítani. Új zár kellene hozzá.

– No, majd azt is megigazítom én tüstént; csak most már menjen a vendégeihez, mert seregestől jönnek.

Azzal kituszkolta Dabajkó uramat az ajtón.

Dabajkó uram mégiscsak kíváncsi volt megtudni, hogy miféle ördöngös praktikával fogja kieszközölni ez az ezermester, hogy az az ajtó, amiben tizenháromszor elfordul a „kócs” minden siker nélkül – mégis be legyen zárva?

Hát biz ennek úgy adta meg a módját a praktikus ember, hogy felírta krétával kívül az ajtajára:

„Itteneg korela vagyon!”

Amint aztán jött valaki, meglátta azt az írást az ajtón, uccu, kapta a lábait a nyaka közé, s szaladt le a grádicson esze nélkül!

Dolgozhatott a hityimatyimókus csendesen a maga mappáin, nem törődve vele, ha azalatt fenekestül felfordítják is a vendéglőt, meg Tanusvár székvárosát, meg Tuhutum vármegyét a többi vendég urak.

Még ugyan egy rohamot ki kellett állni Móric úrnak a városbíró úr részéről, aki megértve Dabajkó uramtól, hogy az órája megigazítódott, azt mindjárt vissza is vette tőle (amire Dabajkó uram azt a közmondást applikálta, hogy: „tót adta, tót elvette, tót ebadománya”; a bíró rusznyák eredetű volt), s azután, nem riadva vissza a „korela” szótól, berontott az indzsellérhez.

– Tekintetes úr!

– No! Mi dűlt össze megint?

– Csak azért jöttem, hogy ez az óra a pápista toronyban.

– Hagyjon békét! Én kálomista vagyok.

– Huszonöt forintot fizettünk érte a minorita barátnak, aki tavaly itt járt, s azt allegálta, hogy meg tudja csinálni az órát.

– Hát aztán nem csinálta meg?

– De igen. Hanem egy tengelyt csinált a két cifferblattnak, melynél fogva, mikor a felsővárosi óramutató a XII-ről az I órára nyaklik, ugyanakkor az alsóvárosiaknak a másik óramutató visszafelé járva, XI órát mutat, és így mindig visszafelé II órakor X-et, III-kor IX-et. Ezért is tettük VI órára a delet, hogy halbírozzuk a differenciát.

Móric úr egészen komolyan vette ezt a panaszt.

– Hát hisz ezen igen könnyen segíthetnek az urak. Festessék a számokat a túlsó cifferblattra megfordítva X, XI, XII helyett II, I, XII-vel. Így csinálják azt Spanyolországban is.

– Igazán? De még egyéb baj is van ám. Az az óra nem akar ütni sehogy. Csak egyet nagyot serkent, mikor a fertály következik, aztán a kalapács nem mozdul. Pedig huszonöt forintot fizettünk érte a minoritának.

– Hát az megint igen egyszerű dolog. Van egy facér hajdú a városházán?

– Az nincs. Hanem van egy rab.

– No, hát azt a rabot oda kell ültetni a toronyóra alá, egy madzagot kell kötni a serkentőre, annak a másik végét meg a rabnak a nyakára kell hurkolni, aztán amint az óra serkentője megmozdul, az a rab nyakán nagyot ránt, akkor a rab üssön a kalapáccsal a kis harangra meg a nagy harangra, amennyi dukál. Így csinálják azt Spanyolországban is.

– No, e bizony nagyon modális dolog lesz. Köszönöm a tanácsadását a város nevében.

V. A két Thonuzóba ivadék

Ugyan idején volt Dabajkó uramnak visszasietni a vendégterembe, mert most már csűstől jöttek a vendégek. Szerencsére olyan urak is voltak közöttük, akik hajdút is hoztak magukkal, s az segített a vendéglősnek a felszolgálásban. Még most össze voltak keveredve, fehér és fekete tollasok, s csak a vásárról folyt a beszéd.

De nemsokára erős mozgalom támadt, kezdték a Belizár nevet emlegetni, mire a daruk kiváltak, s az ajtóhoz siettek, nagy „vivát”-tal fogadva az érkező vezért.

Tanussy Belizár igazi élő mintája volt annak, amit tősgyökeres magyar férfinak ismer a világ. Valódi dalia. Közel az öles magassághoz a termete, mégis tökéletes minden arányaiban. Hogy a piedesztálon kezdjük a leírását, a csizmái debreceni mintára készültek, ráncos torokkal, elöl kalimpázó bojttal, kéregre vert pengő taréjú acélsarkantyúval, combjain megfeszül a sötétkék nadrág, aminek a szíja karcsúra szorítja a derekát, annak a hasadékából csattognak alá a bőr dohányzacskó cifra sallangjai, a tűzütő acéllal. Öblös, széles mellét öt sor ólompitykés mellény takarja, állig begombolva, a csokorra kötött fekete fátyolkendő csak lazán fogja össze kétfelé hajtott hímzett inggallérját. Még szebb hímzéssel kérkedik a lobogós ingujj, melyen a patyolat alig látszik a selyem- és ezüstcikornyától. Széles vállairól szíjra csatolt cifra szűr lóg alá, aminek a hímzett cifrázatát remekbe csinálták Miskolcon, kezében rézfokos, derékon markolva.

(Zárjel között mondva, azért tüntet ilyen nagyon a parasztos népviselettel, mivelhogy az anyja bárónő volt; ezt a csorbát akarja vele leköszörülni.)

Végre, hogy a fejét is tegyük fel a szobornak: az pedig valami leírhatatlan szép fej. Csak ideális festők teremtenek néha ilyent. Minden vonása nemes metszésű, egymással összehangzó, sugár szemöldök, tiszta, kidomborult homlok, egyenes, kissé nyergesedő orr, mosolyra álló száj, ami fölött szénfekete bajusz kunkorodik, gácsérfark módjára; a többi arc simára borotválva, s aztán az egész bezománcozva azzal az aranypirossággal, amit az egészséges vér és a meleg napsugár fest a férfiarcra. Hollófekete, acéltündöklésű haja gazdag csigákban omlik a vállára, mikor a darutollas pörge kalapot leemeli róla.

Ilyen lehetett Thonuzóba! Az a férfi, akivel az asszonya elevenen temetteté el magát.

A fehér tollas hívek nagy riadallal csoportosulnak rögtön az érkező köré, aki mindenkivel kezet szorít, még Dabajkó urammal is, s aztán, rézfokosát ledobva a hosszú asztalra, csak annyit mond neki, hogy: „Ami jó és drága”.

– Aki jó cimbora, velem tart.

A legelső mindjárt Bakala Peti, aki vele tart. Mindegy az neki. Feltűzi ő a fehér tollat is, ha arra kerül a sor.

Belizár nem jött egyedül. A soki bandát is magával hozta. Ennek a prímása az a híres Tapló Gyuri, akinek nincs mása az egész hazában. Ő tartja a bandát, Belizár. De annak nem szabad cifrán öltözni, úgy szép a cigány, ha rongyos.

Felhozzák az érmellékit, Belizár leveti magát a lócára, maga mellé ülteti a szép hófehér agarát, annak is tányért adat, onnan eszik az asztalról. S azzal int a cigányoknak, hogy hová telepedjenek a bőgővel meg a cimbalommal, az ablak elé; azzal rárántják az idei divatos nótát.

(Andante)       Szép állat a hattyú,
Magát megmossa,
Orrával tollait
Felborzongaja.

(Allegro)       Kis kertedben,
Ligetedben
Hogyha lehetnék,
Kedves édes rózsám

(Adante maesto) Be boldog volnék!

Ez volt ám a szép nóta! Ki emlékezik még rá?

De még alighogy belemelegedtek Belizár cimborái a sírvavigadóba,amidőn új zsivaj támad a kapu alatt; a fekete tollasok, akik kedvetlenül kisomfordáltak a vendégteremből, jönnek nagy riadallal; majd kifordítják az ajtót a sarkából.

– Itt jön a Decebál!

Ez a bátya. Az elsőszülött ivadék.

Tiszta vér! Ami közé nem vegyült egy csepp sem másból, mint a „prima occupatio” százhuszonnyolc családjáéból.

Általánosan azt hiszik, hogy a két testvér a csodáig hasonlít egymáshoz. (S ha valaki halálos ellenségévé akarja tenni valamelyiket, csak azt próbálja meg, hogy tévessze el a nevét, szólítsa Belizárt Decebálnak, vagy viszont. Ezt soha meg nem bocsátják.)

Hanem mikor így színről színre egymással összekerülnek, akkor veszi észre az ember, hogy nagyon sok különbség van a két testvér között; amit azok már a külső viseletükkel is ápolni szeretnek.

Decebál sima, ránctalan kordován csizmát visel, ezüstsarkantyúval, a szárba dugott ezüst tokú éteszközzel, aztán az egész viselete az az úri szabás, ami középutat tart a mágnási parádéjelmez meg a paraszt-népviselet között. Ez csípőig érő sűrű zsinóros fekete dolmányt hord, három sor ezüst filigrán gombbal, vállán asztrakánprémes panyókamente lóg félvállról, antik ezüstláncon; derekán széles gombkötőmunka, selyemöv, amiről a kardot tartó akasztó a bal tomporát köríti; selyem nyakravalójának a két vége aranyrojtjaival a mellét veri, míg a nyakát egészen körülfonja, hogy az inggallérból semmi se lássék ki (az pongyolaság volna a magyar öltözetnél), a fején asztrakán süveget hord hatalmas sastollal; a kezébe pedig fekete botot, gerezdes fejű kisded aranybuzogánnyal, a bot végig kiverve cifrán rézsodronnyal, ami rabmunka.

S ha már a viseletük ennyire elüt egymástul, még arcban és fejben is igyekeznek megtagadni az atyafiságot. Decebál a homlokát összehúzva hordja, hogy ránc legyen a közepén, két oldalt pofaszakállt hágy a füle mellett, s a bajuszát hegyesre kiviaszkolja, s megcsavarintva viseli, magyar kosszarv formájára; a haját pedig félkurtára nyiratva hagyja kondor fürtökben szerteszét bomlani. Az arcszíne is sokkal barnább, mint a testvéreé.

Hanem azért mégis van valami közös az arcukban, amit nem bírnak elmulasztatni, úgyhogy minden ember kitalálja, hogy testvérek.

Természetesen, Decebál is elhozta magával a maga bandáját. De az ő cigányai már egyenruhát viselnek. Zöld dolmányt, piros nadrágot. A prímásnak pedig a Tapló Gyuri a nyomába sem hághat, mert ez maga az öreg Pontyó, aki egyedül tudja még a kerek földön Bihari nótáit elhúzni, annak a fia meg Lavottának ismeri minden nótáját.

És itt világért sem teljesedik be az a közmondás, hogy: „két dudás nem fér meg egy csárdában”. Tudják már a mórest. Aki előbb jött, annak az ablaknál a helye, aki utóbb, az a kályha előtt telepedik le, s aztán mikor az egyik banda elhagyja, rákezdi a másik. – Ez a wartburgi verseny!

– Adjon Isten, öcsémuram! – kiált oda a belépő Decebál az öccsének.

– Fogadj Isten, bátyámuram! – viszonz az, s izmos karján feltűrve a patyolat ingujját, odanyújtja eléje a felfelé fordított öklét.

Decebál aztán a saját öklével olyat sújt arra, hogy csak úgy csattan.

Akkor viszont ő nyújtja az öccse elé az öklét, s az csap rá teljes erővel.

– No, még egyszer!

Aztán harmadszor is.

Ez az ő szokott üdvözletük, ha összetalálkoznak. Más embernek az ilyen kézcsapástól minden csontja megroppanna. Ők azt így gyakorolták gyermekkoruk óta. Néha harmincszor is ismétlik a szíves ökölcsapást.

Decebál a terem másik oldalán terített asztalra dobja a süvegét meg a panyókáját, amit a hívei rögtön sietnek fölakasztani a fogasra.

Van már két benefactor, aki a vacsorát fizeti.

Decebál a bal kezében egy hosszú szarvasbőr iszákot hoz, ami valami súlyossal van megtömve. Azt odadobja a szögletbe, a szék alá, s azzal a vizslakutyájának füttyent, aki mindjárt odafekszik az iszák mellé, s nagyokat mordul, ha valaki arrafelé törekedik.

Azonnal kezdetét veszi a két vér között a kötelőzködés.

– Hát, öcsémuram, volt-e vásár a kocákra?

(Belizárnak van a leghíresebb mangalicakondája az országban, s a legnagyobb sértés, ha a négyesztendős ártányra azt mondják, hogy „koca”.)

– Hát csak elkeltek olyan simán, mint a kelmed tinai, bátyámuram.

(A hízott göbölyt sem hízelkedés tinónak nevezni.)

– Hiszi a pisze!

– Hát fogadjunk.

– Hát mibe fogadjunk?

– Hát amelyikünk több pénzt hozott haza a vásárból, az rendeli meg ma a vacsorát az egész frequentiának, sasoknak, daruknak, s aki a kevesebbet hozta, az fizeti a dínomdánom árát.

– Állom a fogadást. Dabajkó! Fontot ide!