Shelley Parker-Chan: She Who Became the Sun

Copyright © 2021 by Shelley Parker-Chan

Hungarian translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shelley Parker-Chan: She Who Became the Sun

A Tor Book, a trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2021

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 118 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: JungShan Chan

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: történelmi, fantasy

Minden lángban áll, szerzetesek. […] Mi gyújtotta lángra? A szenvedély tüze, a harag tüze, a balgaság tüze gyújtotta lángra; a születés, az öregség, a halál, a bánat, a fájdalom, a szenvedés, a szomorúság, a gyötrelem gyújtotta lángra, mondom nektek.*

ÁDITTAPARIJÁJA-SZUTTA: A tűzbeszéd

TÖRTÉNELMI JEGYZET

A császárkori Kína számos dinasztiája közül a Jüan-dinasztia (1271–1368) emelkedik ki a leginkább a rövidsége miatt, és mert ebben az időszakban Kínát mongol hódítók uralták. A könyv eseményei a történelem ezen lenyűgöző, viharos időszakának vége felé zajlanak.

A mongol hódítás előtti Kína már két államra bomlott. Észak-Kínát nem kínai hódítók, a mandzsúriai dzsürcsik irányították. Dél-Kínát az etnikai szempontból kínai Szung-dinasztia vezette, amelynek császárait délre kényszerítették, miután 1127-ben a dzsürcsik elfoglalták a Kína központi területén álló fővárosukat.

A mongolok – az ázsiai sztyeppe nomád lovas népe – a XIII. században kezdtek felemelkedni Dzsingisz kán vezetése alatt. A század első felében a mongol seregek elfoglalták Ázsia középső részét, valamint Európát, egészen Lengyelországig. Egy dzsürcsikkel vívott, huszonhárom éven át húzódó háború során sikeresen megszerezték Észak-Kínát. A dél-kínai Szung-dinasztia még pár évtizedig kitartott, de végül 1271-ben elesett Dzsingisz kán unokája, Kubiláj kán előtt. Kína északi és déli része így egyesült a mongol uralom alatt, és Kubiláj kán lett a Jüan-dinasztia első uralkodója.

Habár idegenek voltak, a mongol kánok azt állították, birtokolják a kínai császárok uralkodásának isteni jogát, az égi mandátumot. Ez alapot adott a Nagy Jüannak, hogy jogos utódja legyen a korábbi kínai dinasztiáknak, a kánok pedig a kínai hagyományokat őrző császárokként állították be magukat. Csakhogy más tekintetben az uralmuk jelentősen elszakadt a múlttól.

A mongolok feudális birtokokra bontották Kínát, ezeket a területeket pedig hercegeknek és más mongol nemeseknek juttatták. Ők kiiktatták a közigazgatásba bekerülni vágyók számára fenntartott, híres császári vizsgarendszert, hogy a társadalmi ellenőrzést négykasztos, kirekesztő rendszerrel oldják meg. A mongolok kerültek a kiváltságos felső csoportba, utánuk következtek a nem kínaiak, például a más sztyeppei nomádok, az ujgurok, perzsák és türkök (szömuk). Őket követték az északi kínaiak (hanzsenek). A legalsó csoportot pedig a déli kínaiak (nanzsenek) alkották. Utóbbi tagjai nem katonáskodhattak, ahogy hivatali tisztséget sem vállalhattak, és még számos egyéb megszorítást tettek érvényessé rájuk nézve. Délen számos eszes, becsvágyó fiatal kínainak, ahogy A nappá vált lány főhősének sem jutott más lehetőség, mint a földművesként töltött élet.

A mongol uralom alatti Kínában nagy technológiai fejlődés ment végbe, ahogy a művészet is virágzott. Az egymást váltó császárok mégis destabilizálták az országot, rendkívül rosszul kormányoztak, az infláció pedig pusztító mértékűvé erősödött. A könyv az 1340-es években kezdődik, amikor Kína középső részét természeti katasztrófák sújtották. A kormányzat képtelennek bizonyult, hogy kezelje a helyzetet, ez pedig helyi szinten az irányítás teljes összeomlásához vezetett. Ezt a hatalmi űrt gyorsan betöltötték a hadurak, a szektavezérek, az útonállók és a parasztlázadások. Így kezdődött a vég a Jüan mongol uralkodói számára. A vereségük és 1368-as Kínából való kiűzetésük után beköszöntött a Ming-dinasztia kora: a 275 éven át tartó helyi kínai uralom ideje, mielőtt Kína ismét elesett volna az északi megszállók előtt.

A nappá vált lány követi a történelmi eseményeket, és számos olyan embert bemutat, akik ebben az időben éltek. Ennek ellenére a történet szinte mindenben eltér a valóságtól – valahogy úgy, mint a rendkívüli függőséget okozó kínai kosztümös drámák, amelyek inspirálták. Azonban remélem, ez a jegyzet hasznos kontextusba helyezi a történetet.

ELSŐ RÉSZ

1345–1354

1

A HUAJ-FOLYÓ SÍKSÁGA,
DÉL-HONAN, 1345

Csungli faluja úgy terült el a nap alatt, akár egy megvert kutya, mely feladta, hogy árnyékot találjon. A környéken mindenfelé csak kopár, sárga talaj húzódott, ami a teknőspáncél mintájára repedezett volt, a levegőt pedig megtöltötte a forró por száraz csontszaga. Negyedik éve tartott az aszály. Tudván a szenvedésük okát, a falusiak átkozták a távoli, északi fővárosában élő barbár császárukat. Ha két dolgot összeköt a csi, az egyik tettei még távolról is befolyásolják a másikat, ezért aztán egy császár érdemessége meghatározza az általa uralt vidék sorsát. A méltó uralkodó birodalmára bő aratás áldása száll, a méltatlanét viszont áradás, aszály és járvány sújtja. A Nagy Jüan birodalmának jelenlegi uralkodója nemcsak császár, hanem nagykán is volt: a mongol hódító, Kubiláj kán tizedik leszármazottja. Hetven évvel korábban Kubiláj kán győzte le az utolsó helyi dinasztiát. Az uralkodó már tizenegy éve őrizte az égi mandátum isteni fényét, és máris éltek olyan tízévesek, akik sosem ismertek mást, csak katasztrófát.

A Csu család második lánya, aki körülbelül tízéves volt a kakasnak abban az aszályos évében, az ennivalón töprengett, míg a falusi fiúkat követte a halott szomszéd földje felé. Széles homlokával, és a gyerekeket aranyossá tevő kerekség nélkül olyan szögletes állkapcsúnak tűnt, akár egy barna sáska. Ahogy annak a rovarnak, úgy a lánynak az esze is folyton az ennivalón járt. Ám mivel a falusiak egyhangú táplálékán nőtt fel, és csak sejtette, hogy létezhetnek jobb dolgok is, a képzelete leginkább a mennyiséggel törődött. Abban a pillanatban épp egy tálnyi köleskásán elmélkedett. Gondolatban a tálat a pereméig töltötte, a folyadék a feszes föl alatt magasan rezgett, és séta közben a lány érzéki, nyugtalan álmodozással elképzelte, hogy anélkül enné meg az első falatot, hogy elpazarolna akár egyetlen cseppet is. Felülről (de akkor oldalt lehet, hogy megadná magát) vagy oldalról (az biztos katasztrófa); biztos kézzel vagy finom érintéssel? Annyira beleveszett a képzelt étkezésbe, hogy elhaladtában alig figyelt fel a sírásó ásójának csikorgására.

A szántóföldön a lány egyenesen a levágott csúcsú szilfák felé indult, a túlsó határhoz. A szilek egykor gyönyörűek voltak, de ő nosztalgia nélkül emlékezett rájuk. Miután az aratás harmadjára sem sikerült, a földművesek rájöttek, hogy a tetszetős szilfáikat ugyanúgy le lehet mészárolni és meg lehet enni, mint bármely más élőlényt. Na erre bizony érdemes emlékezni, gondolta a lány. A hatszor megfőzött szilgyökér dacos, barna keserűségére, amely enyhe hányingert keltett, és elfogyasztása emlékéül barázdálttá tette az ember szájának belsejét. Ami még jobb: a vízzel és aprított szalmával elkevert szilkéregliszt, amit pogácsává formáltak, és lassú tűzön megfőztek. A szilek ehető részei azonban mostanra elfogytak, és a falusi gyerekeket már csak azért érdekelték, mert elbújhattak bennük egerek, szöcskék és más, hasonló finomságok.

Egyszer csak, bár nem emlékezett rá, hogy pontosan mikor, ő lett az egyetlen lány a faluban. Ez a tudat kényelmetlenséggel töltötte el, és igyekezett inkább nem is gondolni rá. Akárhogy is, nem is kellett ezen gondolkodnia – pontosan tudta, mi történt. Ha egy családnak volt egy fia és egy lánya is, és két falat ennivalója, akkor ki pazarolná az egyiket a lányra? Talán csak akkor, ha az a lány kifejezetten hasznos. Ez a lány tudta, hogy ő sem hasznosabb, mint amilyenek a halott társai voltak. Sőt, még csúnyább is. Összeszorította a száját, és leguggolt az első szil tönkje mellé. Köztük és közte az volt a különbség, hogy megtanulta, hogyan fogjon magának ennivalót. Apró különbségnek tűnt, mégis ellentétes sorsot jelentett.

Éppen ekkor a fiúk, akik előreszaladtak a legjobb helyekre, kiáltozni kezdtek. Zsákmányt találtak, és bár a tapasztalat azt mutatta, hogy ez a módszer sikertelen, megpróbálták böködéssel és ütögetéssel előcsalogatni. A lány kihasználta, hogy nem figyelnek, és előcsúsztatta a csapdáját a rejtekhelyéről. Mindig ügyes keze volt, és akkoriban, amikor számított még az ilyesmi, sokat dicsérték a kosárfonását. Fonott csapdája most olyan zsákmányt rejtett, amit bárki megirigyelt volna: az alkarjával megegyező hosszúságú gyíkot. Láttára a lány azonnal megfeledkezett a kásáról. Nekicsapta a gyík fejét egy kőnek, és a térde között tartotta, míg ellenőrizte a többi csapdát is. Megállt, amikor talált egy maréknyi szöcskét. Összeszaladt a nyála a diós, ropogós íz gondolatára. Megacélozta magát, vászonba kötötte a szöcskéket, és zsebre tette őket későbbre.

Miután visszaállította a csapdákat, a lány felegyenesedett. A falu mögötti dombokat átszelő út fölé aranyló löszfelhő szállt. A porban, azúrkék lobogók mögött – a mongol uralkodók égi mandátumának is ilyen színe volt – katonák bőrpáncélja dél felé hömpölygő, sötét folyóvá olvadt. A Huaj-folyó síkján mindenki ismerte a honani herceg seregét: ő volt az a mongol nemes, aki a térségben fel-felbukkanó parasztlázadások leveréséért felelt már kétszer olyan hosszú ideje, mint amióta a lány megszületett. A herceg serege minden ősszel délre menetelt, és minden tavasszal visszatért észak-honani laktanyáiba, olyan rendre, mint a naptár. A sereg sosem jött közelebb Csunglihoz, mint most, és Csungliból soha senki nem ment közelebb hozzá. A katonák páncéljáról visszatükröződött a fény, amitől a sötét folyó csillogott, ahogy átkúszott a szürkésbarna dombságon. A látvány annyira nem tartozott a lány életéhez, hogy csak alig-alig tűnt valódinak, akár a távoli magasban repülő ludak gyászos rikoltása.

Éhesen, a naptól kimerülten a lány elvesztette az érdeklődését. Gyíkkal a kezében hazaindult.

Délben a lány kiment a kúthoz a vödrével és a vállrúdjával, és izzadtan tért vissza. A vödör minden alkalommal nehezebbé vált, és egyre kevesebb víz, viszont mind több okkersárga iszap töltötte meg a kút aljából. A föld nem adott táplálékot, ám most úgy tűnt, eltökélte, hogy minden egyes szemcsés falattal nekik adja magát. A lány emlékezett rá, hogy néhány falusi egyszer megpróbált sárból formált pogácsát enni. Belehasított az együttérzés. Ki ne tenne meg bármit azért, hogy elcsitítsa az üres gyomor sajgását? Talán többen is megpróbálták volna, ám a falusiak végtagja és hasa felpüffedt, aztán meghaltak, és ezt megjegyezték a többiek.

A Csu család egy egyszobás fakunyhóban élt, amit akkor építettek, amikor még bőségesebben jutott fa. Ez rég volt, és a lány nem emlékezett rá. Négyévnyi száradás miatt a kunyhó deszkái megvetemedtek, így odabent is olyan szellős volt, mint kint. Mivel sosem esett, ez nem jelentett gondot. Régen a házban egy egész család élt: apai nagyszülők, két szülő és hét gyermek. Ám az aszály miatt minden évben egyre csak fogytak, és most már csupán hárman maradtak: a lány, az életkorban hozzá legközelebb álló bátyja, Csu Csungpa meg az apjuk. A tizenegy éves Csungpát mindig is nagy becsben tartották, mert a saját nemzedékében a férfi unokatestvérek között ő született nyolcadikként. Most, hogy ő volt az egyetlen túlélő, nyilvánvalónak bizonyult, hogy rámosolygott a Menny.

A lány a vödrét hátul a konyhába vitte, ami egy nyitott fészer volt, rozoga polccal és egy plafonba erősített kampóval, amelynek segítségével a tűz fölé lehetett akasztani a fazekat. A polcon kapott helyet a fazék és a két agyagedénnyi sárgabab. Egy szögről lógó kis darab, régi hús maradt csupán az apja igás bivalyából. A lány fogta azt a kis darabot, és a fazék oldalához dörzsölte – az édesanyja mindig ezt csinálta, hogy megízesítse a levest. A lány titokban úgy gondolta, ennyi erővel akár egy főtt nyeregtől is várhatták volna, hogy húsízű legyen. Kioldotta a szoknyáját, rákötötte a fazék szájára, és a vödörből vizet locsolt bele. Aztán lekaparta a szoknyáról a sárréteget, és visszavette. A szoknyája nem volt koszosabb, mint korábban, és legalább a víz tiszta lett.

Épp a tüzet gyújtotta meg, amikor megjelent az apja. A lány a fészerből figyelte. Az apja azok közé tartozott, akinek a szeme szemre, az orra orra hasonlított. Jellegtelen volt. Az éhezés szorosra húzta a bőrt az arcán, míg az teljesen lapossá nem vált a járomcsontjától az álláig, valamint az álla egyik sarkából a másikig. A lány időnként eltűnődött azon, az apja vajon fiatal volt-e, vagy legalábbis nem túlságosan öreg. Nehezen lehetett megállapítani.

A férfi egy viasztököt hozott a hóna alatt. Kicsi volt, mint egy újszülött, és lisztharmatosan fehér héja poros, miután közel két évre elásták. Az apja arcán ülő érzékeny pillantás meglepte a lányt. Sosem látta még ilyennek, mégis tudta, mit jelentett. Ez volt az utolsó tökjük.

Az apja leguggolt a lapos tetejű tönk mellett, amelyen régen csirkéket öltek, és úgy tette rá a tököt, akár az ősöknek szánt áldozatot. Habozott, kezében a bárdjával. A lány tudta, hogy mire gondol. A felvágott tök nem áll el. Vegyes érzések rohanták meg. Néhány csodálatos napig lenne ételük. Eszébe jutott egy emlék: disznócsontból és sóból készült leves, a felszínén úszó, aranyló olajcseppekkel. A halszemhez hasonlóan áttetsző tök már-már zselés húsa, ami édesen omlik szét a fogai között. Ám ha a tök elfogy, nem marad más, csak a sárgabab. És a sárgabab után semmi sem marad.

A bárd lecsapott, és a lány apja rövidesen bement a fészerbe. Amikor odaadta neki a tökdarabot, érzékeny pillantása már semmivé foszlott.

– Főzd meg! – mondta, majd távozott.

A lány meghámozta a tököt, és feldarabolta a fehér húsát. Már elfelejtette az illatát: a gyertyaviaszt és a szilfa virágjának zöldjét. Egy pillanatra hatalmába kerítette a vágy, hogy a szájába tömje. A húsát, a magját, még a durva héját is, amelyek mindegyike az evés dicső gyönyörével serkentené a nyelve minden pontját. Nagyot nyelt. Tudta, az apja szemében mennyit ért, és hogy a lopás milyen kockázattal jár. Nem minden lány halt éhen. Bánatosan beletette a tököt a fazékba, és beleszórt egy maréknyi sárgababot is. Addig főzte, amíg a fa kitartott, aztán az edényfogóként használt, összehajtott kéregdarabok segítségével bevitte az ételt a házba.

Csungpa felnézett onnan, ahol a csupasz földön ült az apjuk mellett. Az apjukéval ellentétben az ő arcáról lehetett mit mondani. Harcias álla volt, és olyan göröngyös homloka, mint egy dió. Ezek a vonások annyira káprázatosan rondává tették, hogy aki csak ránézett, azt akaratán kívül is megigézte. Csungpa most elvette a lánytól a kanalat, és szedett az apjuknak.

– Pa, kérlek, egyél! – Aztán szedett magának, majd végül a lánynak.

A lány ránézett a táljára, amiben csak babot és vizet talált. Némán újra rábámult a bátyjára. A fiú már evett, és nem is foglalkozott vele. A lány figyelte, ahogy a szájába kanalaz egy tökdarabot. Az arcán nem látszott kegyetlenség, csak elvakult, áldott elégedettség: olyasvalakié, akit saját magán kívül semmi más nem érdekel. A lány tudta, hogy a család mintáját az apák és a fiúk adták, ahogy a család alkotta a világegyetem mintáját, és minden sóvárgása ellenére igazán sosem engedték, hogy megkóstolja a tököt. Attól még gyötörte a tény. Evett egy kanál levest. Ahogy végigcsorgott a torkán, forrónak tűnt, mint az izzó szén.

Csungpa teli szájjal így szólt:

– Pa, ma majdnem elkaptunk egy patkányt, de elszökött.

A lány visszaemlékezett arra, ahogy a fiúk a tönköt ütögették, és megvetően azt gondolta: Majdnem.

Csungpa most felé fordult. Ám ha azt várta, hogy ő majd felajánl valamit, akkor bizony várhatott. Kis idő múlva a fiú megszólalt:

– Tudom, hogy fogtál valamit. Add ide nekem!

A pillantását a tálon tartva, a lány megfogta a zsebében lévő, vonagló szöcskékkel teli szütyőt. Átadta. A forró szén még jobban izzott.

– Ennyi az egész, te haszontalan lány?

Olyan hirtelen nézett fel, hogy Csungpa összerezzent. A bátyja nemrég kezdte így hívni, az apjukat utánozva. A lány gyomra úgy összeszorult, akár egy lesújtani készülő ököl. A gondolatai a konyhában elrejtett gyík felé tévedtek. Meg fogja szárítani, és titokban, egyes-egyedül eszi majd meg. És az elég lesz. Annak kellett lennie.

Csendben befejezték az evést. Míg a lány tisztára nyalta a tálját, az apja két tökmagot tett a hevenyészett családi oltárra: egyet, hogy táplálja az ősöket, a másikat, hogy a kósza, éhes szellemek kedvére tegyen, akiknek nincsenek saját leszármazottaik, akik emlékezhetnének rájuk.

Nem sokkal később a lány apja felemelkedett az oltár előtti merev hódolatából. Visszafordult a gyerekekhez, és csendes hévvel azt mondta:

– Egy nap, hamarosan az őseink közbeavatkoznak majd, hogy vége legyen ennek a szenvedésnek. Biztosan így lesz.

A lány tudta, hogy igaza van. Az apja idősebb volt nála, és többet tudott. Ám amikor megpróbálta elképzelni a jövőt, képtelen volt rá. A képzeletében semmi sem létezett, ami leválthatta volna az éhezés alaktalan, sosem változó napjait. Az életbe kapaszkodott, mert annak látszólag volt értéke, még ha csak saját magának is. De ha belegondolt, nem is sejtette, miért.

A lány és Csungpa fásultan ültek az ajtóban, kifelé fordulva. Napi egy étkezés senkinek sem vette el túl sok idejét. Késő délutánra szinte elviselhetetlenné fokozódott a forróság, amikor a nap visszakézből átszelte a falut, olyan vörösen, akár az utolsó helyi császár égi mandátuma. Napnyugta után az esték pusztán fullasztóak voltak. A falunak azon a részén, ahol a Csu család élt, a házak távolabb álltak egymástól, közöttük széles földúttal. A beköszöntő szürkületben semmi sem mozdult az úton, ahogy máshol sem. Csungpa a nyakában viselt buddhista amulettet babrálta és a port rugdalta, míg a lány a holdsarlóra nézett, ami lassan a távoli dombok árnyéka fölé araszolt.

Mindketten meglepődtek, amikor az apjuk megjelent a ház oldala felől. Egy darab tököt tartott a kezében. A lány érezte a szagán, hogy lassan megromlik, pedig csak aznap reggel vágták meg.

– Tudod, milyen nap van ma? – kérdezte az apjuk Csungpától.

A falusiak évek óta nem tartották az ünnepeket, amelyek a naptár egyes pontjait jelölték. Egy idő után Csungpa megkockáztatta:

– Őszközépünnep?

A lány magában dohogva arra gondolt: Nincs szeme, hogy lássa a holdat?

– A kilencedik hónap második napja – mondta az apja. – A disznó évében ezen a napon születtél, Csu Csungpa. – Elfordult és elindult. – Gyere!

Csungpa utánasietett. Rövidesen a lány is követte őket. Az út mentén sorakozó házak sötét alakoknak tűntek az égbolt háttere előtt. A lány régen félt esténként erre járni a számos megvadult kutya miatt. Most azonban néptelen volt az éjszaka. A megmaradt falusiak úgy mondták, tele szellemekkel, habár mivel a szellemek éppolyan láthatatlanok, akár a lélegzet vagy a csi, nem lehetett megállapítani, vajon ott vannak-e, vagy sem. A lány szerint így kevésbé kellett aggódni miattuk: ő csak azoktól a dolgoktól félt, amiket látott is.

Lefordultak a főutcáról, és apró fénypontot láttak valamivel távolabb, nem fényesebbet, mint amikor az ember lehunyja a szemét, és villan valami. A fény a jövendőmondó házából jött. Amikor bementek, a lány rájött, az apja miért vágta meg a tököt.

Először a gyertyára lett figyelmes. Csungliban annyira ritkaságnak számítottak, hogy a ragyogása szinte varázslatosnak tűnt. A lángja csúcsa tenyérnyi magasságban táncolt, akár egy angolna farka. Gyönyörűen, mégis nyugtalanítóan. A saját, világosság nélküli házukban a lány sosem érezte a kinti sötétséget. Itt egyfajta buborékban voltak, amit körülvett a sötétség, és a gyertya megfosztotta a képességétől, hogy lássa, mi rejtőzik a fényen kívül.

Eddig még csak távolról látta a jövendőmondó házát. Most, közelebbről már azonnal tudta, hogy az apja nem öreg. A jós talán ahhoz is épp elég idős volt, hogy emlékezzen a barbár császárok előtti időkre. Ráncos arcán egy anyajegyből hosszú, fekete szőrszál nőtt, kétszer olyan hosszú, mint az állán növő, leheletfinom, fehér szálak. A lány megbámulta.

– Legkiválóbb bátyám. – Az apja meghajolt, és a jövendőmondónak nyújtotta a tököt. – A Csu család nyolcadik fiát hozom neked, Csu Csungpát születésének csillagai alatt. El tudnád mondani nekünk a sorsát? – Előrébb lökte Csungpát. A fiú lelkesen ment.

A jós két vén keze közé fogta Csungpa arcát, aztán erre fordította, majd arra. A hüvelykujját a fiú homlokának és orcájának nyomta, megmérte a szemgödrét és az orrát, majd megtapogatta a koponyája alakját. Utána fogta a fiú csuklóját, kitapintotta a szívverését. A szemhéja leereszkedett, az arckifejezése pedig komollyá vált, magába fordult, mintha valamiféle távoli üzenetet értelmezett volna. Izzadság jelent meg a homlokán.

A pillanat elnyúlt. A gyertya lángja fellobbant, a kinti sötétség pedig mintha közelebb nyomult volna. A lánynak borsódzott a háta, de egyre erősödött a várakozása.

Mind összerezzentek, amikor a jós eleresztette Csungpa karját.

– Mondd, megbecsült bátyám! – sürgette a lány apja.

A jövendőmondó felnézett, döbbenten. Reszketve így szólt:

– Ebben a gyermekben nagyszerűség lakozik. Ó, milyen tisztán láttam! Tettei száz emberöltőnyi büszkeséget hoznak majd a családjának. – A lány legnagyobb megdöbbenésére a férfi felállt, és odasietett, hogy az apja lába elé térdeljen. – Biztosan erkölcsös lehettél az előző életeidben, hogy ilyen sorsú fiúval ajándékoztak meg. Uram, megtisztelő, hogy ismerhetlek!

A lány apja döbbenten nézett le az öregemberre. Pár pillanat múltán azt mondta:

– Emlékszem a napra, amikor megszületett. A szopáshoz túl gyenge volt, úgyhogy elsétáltam egészen Vuhuang kolostoráig, hogy áldozzak a túléléséért. Húsz csin sárgababot és három sütőtököt. A szerzeteseknek még azt is megígértem, hogy ha megéli azt a kort, akkor tizenkét éves korában a kolostornak adom. – Elcsuklott a hangja, az elkeseredettségtől és az örömtől egyszerre. – Mindenki azt mondta, hogy bolond vagyok.

Nagyszerűség. Ez a fajta szó nem illett Csungliba. A lány eddig mindig csak az apja múltról szóló történeteiben hallotta. A történetekben arról a tragikus aranykorról, ami a barbárok érkezéséig tartott. A császárok, a királyok és a tábornokok koráról; a háború, az árulás és a diadal idejéről. És most az ő közönséges bátyja, Csu Csungpa nagyszerű lesz. Amikor ránézett, a fiú ronda arca csak úgy sugárzott. A nyakában lógó, fából készült buddhista amuletten megcsillant a gyertyafény, és aranylóan izzott, igazi királlyá változtatta.

Végül távoztak, de a lány megállt a sötétség küszöbén. Valami arra késztette, hogy visszapillantson a gyertyafényben ülő öregemberre. Aztán visszalopakodott, és nagyon kicsire hajtogatta magát a jós előtt, míg a homloka a földet nem érintette, és az orra meg nem telt a por megfáradt krétaszagával.

– Megbecsült bátyám! Elmondaná nekem a jövőmet?

Félt felpillantani. A késztetés, ami ideküldte, a gyomrában az a forró szén, cserben hagyta őt. A szívverése szaporává vált. A szívverése, ami a sorsa mintáját rejtette. Eszébe jutott Csungpa, akire az a nagyszerű sors várt. Milyen érzés lehetett a lehetőségek magjával rendelkezni? Egy pillanatra eltűnődött, vajon benne is megvan-e a lehetőségek magja, csak sosem tudta, mit keressen; sosem tudta, minek nevezze.

A jövendőmondó hallgatott. A lány megborzongott. A teste libabőrös lett, és még jobban összehúzta magát, hogy ne érinthesse a félelem sötétje. A gyertyaláng meglendült.

Aztán, mintha a távolból érkezett volna, a lány hallotta a jós hangját:

– Semmi.

Tompa, mély fájdalom szállt a lányra. Az volt az ő magja, az ő sorsa, és rájött, hogy ezt mindvégig tudta.

Teltek-múltak a napok. A Csu család sárgababja megfogyatkozott, a víz egyre ihatatlanabbá vált, és a lány csapdái egyre kevesebb zsákmányt ejtettek. A megmaradt falusiak közül sokan elindultak a dombok közti úton, ami a kolostorba és azon túl vezetett, habár mindenki tudta, hogy ezzel útonállókra cserélték az éhhalált. Úgy tűnt, csak a lány apja talált magában újult erőt. Minden reggel ott állt a makulátlan ég rózsás boltozata alatt, és szinte imaként mondta:

– Az eső el fog jönni. Csak türelemre van szükségünk, és hinnünk kell a Mennyben, hogy elhozza Csu Csungpa nagyszerű sorsát.

Egyik reggel a lány a mélyedésben aludt, amit ő és Csungpa a ház mellett vájtak ki maguknak, és felriadt valami zajra. Megdöbbentette mindhármukat, hiszen már majdnem elfelejtették, milyen az élet hangja. Amikor kimentek az útra, láttak valami még meglepőbbet. Mozgást. Mielőtt még belegondolhattak volna, az máris dübörögve elrohant mellettük: koszos lovakon ülő emberek, akiknek hátasai heves haladásukkal felverték a port.

Amikor elmentek, Csungpa halkan és rémülten azt kérdezte:

– A sereg?

A lány hallgatott. Nem gondolta volna, hogy ezek az emberek abból a sötéten áramló, gyönyörű, ám mindig távoli folyóból érkeztek.

– Útonállók – mondta a hátuk mögött az apjuk.

Aznap délután három útonálló tért be görnyedve a Csu család megereszkedett szemöldökfája alá. A lány, aki az ágyon kuporgott a bátyjával, úgy érezte, a termetük és a szaguk betölti a szobát. Rongyos ruháik szakadtan lógtak, szabadon hagyott hajuk összegubancolódott. A lány máson még sosem látott csizmát.

Az apja felkészült erre az eseményre. Most felállt, és közelebb ment a férfiakhoz, kezében egy agyagcsuporral. Akármit is érzett, elkendőzte.

– Becses vendégek! Ez nagyon silány minőségű, és nagyon kevés jut nekünk is, de kérlek, vigyétek, amink van!

Az egyik rabló átvette a csuprot, és belenézett. Dohogott.

– Bátyám, miért vagy ilyen zsugori? Nem lehet, hogy csak ennyitek van!

Az apjuk kényszeredetten azt felelte:

– Esküszöm nektek, nincs több. Ti is láthatjátok, hogy a gyerekeimen csak annyi hús van, mint egy beteg kutyán! Hosszú ideje csak köveket eszünk, barátom.

Az útonálló felkacagott.

– Jaj, ne süketelj már! Hogy juthatna csak kő, ha még mindig éltek? – Egy macska lusta kegyetlenségével meglökte a lány apját, aki ettől megtántorodott. – Ti, parasztok mind ugyanolyanok vagytok. Csirkével kínáltok, és arra számítotok, hogy majd nem vesszük észre a kamrában a hízott malacot! Hozd ide a többit, te fasz!

A lány apja megtámaszkodott. Valami megváltozott az arcán. Meglepő gyorsasággal a gyerekek felé vetődött, és megragadta a lány karját. A lány meglepetten felkiáltott, amikor az apja lerángatta az ágyról. Keményen szorította; fájt neki.

A feje fölött az apja azt mondta:

– Vidd ezt a lányt!

Egy pillanatig a szavak semmit sem jelentettek. Aztán értelmet nyertek. Bár az egész családja haszontalannak nevezte, az apja végre megtalálta a legnagyobb hasznát: olyasvalamiként, amit el lehet költeni, hogy hasznot húzzanak belőle azok, akik számítottak. A lány rémülten a rablókra nézett. Mi haszna lehetne ő nekik?

Mintha csak olvasott volna a gondolataiban, az útonálló megvetően azt kérdezte:

– Azt a kis fekete szöcskét? Több értelme lenne öt évvel idősebbet és szebbet adni nekünk… – Aztán, ahogy felfogta a helyzetet, elhallgatott, és nevetni kezdett. – Jaj, bátyám! Tehát igaz, hogy ti, parasztok mit csináltok, amikor tényleg reménytelen a helyzet.

A hitetlenkedéstől kábán a lánynak eszébe jutott, amiről a falusi gyerekek olyan nagy örömmel sugdolóztak egymás között. Hogy más, rosszabb sorsú falvakban a szomszédok egymás között cserélgették és megették a legfiatalabbakat. A gyerekek beleborzongtak a félelembe, de igazán egyikük sem hitte el a dolgot. Csak mese volt.

Ám most, hogy az apja kerülte a pillantását, a lány rájött, hogy ez nem egyszerű mese. Rémülten küszködni kezdett, mire az apja még szorosabban markolta a húsát, aztán a lány már túlságosan is sírt, lélegezni sem tudott. Abban a rettenetes pillanatban felfogta, mit jelentett a sorsa, a semmi. Azt hitte, csak a jelentéktelenségre utalt, hogy sosem lesz belőle senki, vagy sosem tesz majd semmit, ami számítana. De nem így volt.

A halálát jövendölte.

Ahogy vonaglott, zokogott és sikoltozott, a rabló odasétált, és elragadta az apja kezéből. A lány hangosabban sikoltozott, aztán olyan erősen zuhant az ágynak, hogy minden levegő kiszakadt a tüdejéből. A bandita taszította oda.

A férfi most undorodva így szólt:

– Enni akarok, de nem nyúlok ahhoz a hulladékhoz!

Aztán gyomron vágta az apjukat, aki nedves hang kíséretében kétrét görnyedt. A lány némán kinyitotta a száját. Mellette Csungpa felkiáltott.

– Itt találtam még! – kiáltotta a konyhából az egyik rabló. – Elásta!

Az apjuk a földre roskadt. A bandita megrúgta a bordái alatt.

– Azt hiszed, átverhetsz minket, te hazug rohadék? Lefogadom, hogy még több is van, mindenfelé elrejtve. – Újra belerúgott, majd még egyszer. – Hol vannak?

A lány rájött, hogy újra kap levegőt: ő és Csungpa is azt ordították az útonállónak, hogy hagyja abba. A húst érő csizma minden egyes puffanása gyötrelemmel töltötte el a lányt, a fájdalom annyira hevesen hasított belé, mintha őt magát rugdalták volna. Annak ellenére, hogy az apja megmutatta, milyen keveset jelent neki, még mindig az apja volt. A gyerekek felbecsülhetetlenül sokkal tartoztak a szüleiknek; azt sosem lehet visszafizetni.

– Nincs több! – sikoltotta a lány. – Kérlek, hagyd abba! Nincs több. Nincs…

A rabló még párszor megrúgta az apjukat, aztán abbahagyta. A lány valamiképpen megértette, hogy ennek semmi köze nem volt a könyörgésükhöz. Az apjuk mozdulatlanul feküdt a földön. A bandita leguggolt, és felemelte a fejét a kontyánál fogva, felfedve a sápadt arcát, meg az ajkáról lecsöpögő véres, tajtékos nyálat. A férfi undorodó hangot hallatva eleresztette.

A másik két rabló visszatért a második csupor babbal.

– Főnök, úgy tűnik, ennyi az egész.

– Bassza meg, csak két csupor? Úgy tűnik, lassan tényleg éhen haltak volna. – Pár pillanat múltán a vezető vállat vont, és kiment. A másik kettő követte.

A lány és Csungpa rémülten, kimerülten egymásba kapaszkodtak, és az apjukra meredtek, aki a felkavart porban feküdt. Véres teste úgy összekuporodott, akár egy gyermek a méhben: reinkarnációra készen hagyta el a világot.

Az az este hosszú volt, és rémálmokkal teli. Az ébredés még rosszabb volt. A lány az apja testét nézve feküdt az ágyon. A saját sorsa a semmi, és az apja változtatta volna valósággá, de most ő maga lett semmivé. Beleborzongott a bűntudatba, de tudta, hogy ez nem számított. Az apjuk nélkül, ennivaló nélkül még mindig várta a semmilét sorsa.

Csungpára nézett, és megdöbbent. A fiú nyitott szemmel, mégis vakon bámult a zsúptetőre. Úgy tűnt, alig lélegzik. Egyetlen rettenetes pillanatig a lány azt hitte, ő is meghalt, de amikor megrázta, Csungpa halkan levegő után kapott, és pislogott. A lánynak késve, de eszébe jutott, hogy a bátyja úgysem hal meg, mert akkor aligha válhatna nagyszerűvé. Ezt hiába tudta, és hiába volt egy szobában két személy porhüvelyével – az egyik élt, a másik nem –, sosem tapasztalt még ilyen ijesztő magányt. Egész életében körbevették az emberek. Sosem képzelte el, milyen lenne egyedül maradni.

Csungpának kellett volna elvégeznie az utolsó gyermeki kötelességüket. Helyette a lány fogta az apja halott kezét, és kivonszolta a testet. Az apjuk úgy összesorvadt, hogy ez éppenhogy csak sikerült neki. Lefektette a ház mögött a sárga földre, megfogta a kapáját, és ásni kezdett.

Felkelt a nap, és megsütötte a földet, a lányt és minden mást is. A lány az ásással csak lomhán, kaparva elmállasztotta a por rétegeit, pont úgy, ahogy egy folyó teszi a századok során. Az árnyékok megrövidültek, majd ismét megnyúltak; a sír végtelenül lassan mélyebbé vált. A lány hamarosan megéhezett és megszomjazott. Otthagyta a sírt, és talált a vödörben némi sáros vizet. Két kezével felmarkolta, és ivott. Megette a fazék dörzsöléséhez használt húst, undorodva a rossz ízétől, aztán bement a házba, és hosszú ideig nézte a két száraz tökmagot az ősök oltárán. Eszébe jutott, mit mondtak arra, mi fog történni, ha valaki megeszi a szellemeknek hozott áldozatot: a szellemek eljönnek érte, és a haragjuktól megbetegszik és meghal. De ez vajon igaz? A lány sosem hallotta, hogy ilyesmi történt volna valakivel a faluban – és ha senki sem láthatta a szellemeket, hogyan lehettek biztosak abban, mit tesznek? Gyötrődő döntésképtelenséggel ácsorgott ott. Végül otthagyta a magokat, majd kiment, és beletúrt a tavalyi földimogyoróföldbe, ahol talált is pár fás hajtást.

Miután a felét megette, a lány ránézett a másik felére, és eltűnődött, odaadja-e Csungpának, vagy inkább bízzon abban, hogy majd az ég gondoskodik róla. Végül a bűntudat arra késztette, hogy meglengesse a bátyja arca előtt a földimogyoró-hajtásokat. A látványra fellobbant Csungpában valami. A lány egy pillanatig látta, hogy visszaküzdi magát az életbe, attól a királyhoz méltó felháborodástól vezérelve, hogy a húgának neki kellett volna adnia mindent. Aztán kihunyt a láng. A lány figyelte, hogy a bátyja elbambul. Nem tudta, ez mit jelentett, hogy csak úgy ott feküdt evés-ivás nélkül. Inkább újra kiment, és tovább ásott.

Amikor a nap lenyugodott, a sír még csak térdig ért, a tetején ugyanolyan teljesen sárgán, mint az alján. A lány szerint ilyen lehetett egészen a szellemek otthonáig a Sárga-forrásban. Bemászott a mozdulatlan Csungpa mellé az ágyba, és aludt. Reggel a bátyja szeme még mindig nyitva meredt előre. A lány nem tudta, aludt-e, és korán felébredt, vagy egész este ilyen volt. Amikor ezúttal megrázta, Csungpa légzése szaporábbá vált. De ez is inkább csak ösztönösnek tűnt.

A lány aznap megint csak ásott, és csupán vízért meg földimogyoró-hajtásért tartott szünetet. Csungpa pedig csak feküdt ott; kicsit sem érdekelte, amikor a húga vizet vitt neki.

A harmadik napon a lány hajnal előtt ébredt. Összeszorította a szívét a magány érzése, olyan mérhetetlenül erős, mint még soha semmi. Mellette üres volt az ágy: Csungpa eltűnt.

Odakint talált rá. A holdfényben sápadt, elmosódott foltnak tűnt a halom mellett, ami egykor az apjuk volt. Először azt hitte, a bátyja alszik. Még amikor letérdelt, és megérintette, akkor is hosszú időbe telt, mire megértette, mi történt, mert semmi értelme nem volt az egésznek. Csungpának nagyszerűnek kellett lennie; büszkeséget kellett hoznia a családjának. De meghalt.

A lányt megdöbbentette a saját haragja. A Menny elegendő életet ígért Csungpának, hogy nagyszerűvé váljon, ő pedig olyan könnyen lemondott arról az életről, mint amilyen könnyű a légzés. Azt választotta, hogy semmivé lesz. A lány ordítani akart vele. Az ő sorsa mindig a semmi volt. Ő sosem választhatott.

Hosszú ideig térdelt ott, mielőtt észrevette, hogy csillog valami Csungpa nyakában. A buddhista amulett. Emlékezett a történetre, hogy az apja elment a Vuhuang kolostorba, Csungpa túléléséért imádkozva, és megígérte: ha Csungpa életben marad, a fiú visszatér a kolostorba és szerzetes válik belőle.

Egy kolostorba – ahol lesz étel, menedék és oltalom.

A lányban mocorogni kezdett valami a gondolatra. A saját életének tudata: az a törékeny, titokzatos módon értékes dolog, amelyhez végig olyan makacsul ragaszkodott. El sem tudta képzelni, hogy lemond róla, vagy hogy Csungpa hogyan találhatta elviselhetőbbnek azt a lehetőséget a folytatásnál. A semmivé válás volt a legijesztőbb dolog, amit el tudott képzelni – ijesztőbb, mint az éhezéstől, a fájdalomtól vagy bármely egyéb szenvedéstől való félelem, amit csak az útjába sodorhatott az élet.

Odanyúlt, és megérintette az amulettet. Csungpa semmivé vált. Ha elvette a sorsomat és meghalt…, akkor én talán elvehetem az övét, és élhetek.

A legrosszabb félelme talán az volt, hogy semmivé lesz, ennek ellenére még tartott attól, hogy mi várja most. Annyira reszketett a keze, hogy hosszú időbe telt, mire levetkőztette a holttestet. Levette a szoknyáját és felvette Csungpa térdig érő köntösét és nadrágját; kibontotta a kontyait, hogy a haja szabadon lógjon, mint egy fiúé; majd végül levette a bátyja nyakából az amulettet, és a sajátjába akasztotta.

Miután végzett, felállt, és a sírba lökte a két testet. Az apa a végsőkig ölelte a fiát. Nehezen lehetett befedni őket – a sárga föld kiszállt a sírból, és fénylő felhőt alkotott a holdfényben. A lány letette a kapáját. Kihúzta magát – aztán rémülten hátrahőkölt, amikor a pillantása a betemetett sír túloldalán álló két mozdulatlan alakra tévedt.

Akár ők is lehettek volna, újra életben. Az apja és a bátyja álltak a holdfényben. Ám ösztönösen, ahogy a fióka tart a rókától, a lány felismerte valaminek a rettenetes jelenlétét, ami nem tartozott – nem tartozhatott – az emberek hétköznapi világába. Összehúzta magát, és elöntötte a félelem, ugyanis a holtakat látta.

Az apja és a bátyja szelleme különbözött attól, amilyenek az életükben voltak. Barna bőrük sápadttá, lisztharmatossá vált, mintha hamuval kenték volna be őket, és fakó csontfehér rongyokat viseltek. Az apja haja nem volt a szokásos kontyában fogva, hanem gubancosan lógott a vállára. A szellemek nem moccantak; a lábuk nem egészen érte a földet. Üres tekintetük a semmire meredt. Szótlan, érthetetlen motyogás hallatszott mozdulatlan szájukból.

A lány csak bámult rájuk, lebénította az iszony. Forróság volt, de a szellemekből áradó hűvös látszólag minden melegséget és életet kiűzött belőle. Felidézte a semminek azt a sötét, hideg érintését, amit akkor érzett, amikor megjövendölték a sorsát. Borzongásától vacogni kezdett. Mit jelentett, hogy hirtelen látta a halottakat? Ez vajon égi emlékeztető volt a semmilétre, aminél többre nem kellett volna számítania?

Reszketve szakította el a pillantását a szellemekről és nézett arra, amerre az út rejtőzött a dombok árnyékában. Sosem képzelte, hogy elhagyja Csunglit. De Csu Csungpa sorsa az volt, hogy távozzon. Hogy túléljen.

Egyre jobban lehűlt a levegő. A lány összerezzent, amikor valami hideg, mégis igazi érintette meg. Gyengéd, engedékeny ütés a bőrén – egy érzés, amiről réges-régen megfeledkezett, és most az álmokra jellemző homályossággal emlékezett vissza rá.

Otthagyta az üres tekintetű, mormogó szellemeket az esőben, és elindult.

A lány egy esős reggelen ért a Vuhuang kolostorba. Felhők között lebegő kővárost talált, tetőinek zöld cserepei a magasban mázas ívekben tükrözték vissza a napfényt. A kapuja csukva állt. A lány ekkor tudta meg, hogy egy földműves régi ígérete semmit sem jelentett. Ő csak egyike volt a kolostor kapuja előtt összegyűlt, elkeseredett fiúknak, akik bebocsátásért könyörögtek és sírtak. Aznap délután felhőszürke köntöst viselő szerzetesek bukkantak fel és ordították nekik, hogy menjenek onnan. A fiúk, akik egész este ott voltak, és azok, akik máris rájöttek, mennyire hasztalan várakozni, tántorogva távoztak. A szerzetesek visszavonultak, elvitték azoknak a testét, akik meghaltak, és a kapuk becsukódtak.

Egyedül a lány maradt, a homlokát a kolostor hűvös kövének támasztotta. Egy este, két este, majd három, az esőben és az egyre erősödő hidegben. A lány sodródott. Néha, amikor nem tudta, vajon ébren van-e vagy álmodik, úgy gondolta, krétafehér lábak haladnak át a látótere peremén. Tisztább pillanatokban, amikor a szenvedés a tetőfokára hágott, a bátyjára gondolt. Ha életben marad, Csungpa eljött volna Vuhuangba; úgy várt volna, mint most ő. És ha ezt a próbatételt Csungpa túlélhette volna – az ő gyenge, elkényeztetett bátyja, aki az első szörnyűségre lemondott az életről –, akkor ő is túl fogja élni.

A szerzetesek, akik észrevették a kitartó gyermeket, megkétszerezték ellene a támadásukat. Amikor az ordítozás nem ért semmit, átkozni kezdték; amikor az átkozódás nem használt, megverték. A lány elviselte. A teste egy kacslábú rák héjává vált, a kőhöz tapasztotta őt, az élethez. A helyén maradt. Semmi másra nem volt képes.

A negyedik délutánon egy új szerzetes jött, és megállt fölötte. Vörös köntöst viselt, amit a varrásoknál és a szegélyénél arannyal hímeztek ki; a megjelenése tekintélyt parancsolt. Habár nem volt öregember, az orcája megereszkedett. Vesébe látó pillantásában nyoma sem akadt jóindulatnak, de a lány halványan felismert valami mást: érdeklődést.

– A fenébe, kisöcsém, te aztán makacs vagy! – mondta a szerzetes kelletlen csodálattal. – Ki vagy te?

Ő már négy napja térdelt ott, semmit sem evett, és csak esővizet ivott. Most az ereje utolsó cseppjéért nyúlt. És a fiú, aki a Csu család másodszülött lánya volt, így felelt, tisztán, hogy az Ég is hallja őt:

– A nevem Csu Csungpa.

2

Az új szerzetesnövendék, Csu Csungpa olyan mély puffanásra ébredt, hogy azt hitte, az a saját testéből érkezett. Riadalma közepette újra hallotta, és rá olyan erejű, tiszta tónus válaszolt, hogy az a csontjaiban bongott. Fény gyúlt a hálóterem ablakpapírjának másik oldalán. Csu körül mozgolódni kezdtek: máris nadrágot és alsóinget viselő fiúk kaptak magukra paraszti stílusú, rövid belső, arra pedig széles ujjú, szürke kolostori köntöst, majd az ajtó felé iramodtak. Fonott szandálok csattogásával törtek elő a szobából, akár egy rajnyi kopasz hal. Csu hátul szaladt, szürke köntöse összekuszálódott a lába között. Ahhoz, hogy Csungpa legyen, olyan gyorsan kell szaladnia, amilyen gyorsan ő szaladt volna; gyorsabban kell gondolkodnia, mint a bátyja gondolkodott volna, és úgy kell néznie, ahogy ő nézett volna. Kisebb volt a fiúknál, de a köntös, ami teljesen beburkolta, egyébként azonossá tette velük. Megérintette frissen borotvált fejét. A haja túl rövid volt, még csak nem is bolyhosodott – ez annyira barátságtalan érzést keltett az ujjaiban, akár egy súrolókefe.

Futás közbeni zihálásuk és a földnek csapódó lábuk sajátos zenével egészítette ki a dobra mért ütéseket. Csu bámészkodva követte a többieket, és arra gondolt, azt sem találta volna furcsábbnak, ha a Jáde császár Mennyei Királyságába emelkedett volna. Egy sötét udvaron haladtak keresztül. Előttük hatalmas, fekete gerendás terem magasodott, melyben lámpások adtak fényt az aranyló eresz alatt. Hátrébb lépcső tartott a sötétségbe. A napfény világossága nélkül a kolostor végtelennek tűnt, mintha örökké csak nyúlt volna felfelé, a hegy árnyékába.

A fiúk csatlakoztak a terembe tartó szerzetesek kígyózó sorához. Miután beléptek, Csúnak nem jutott ideje körbenézni: a sor elejéből egyes szerzetesek leváltak balra, mások jobbra, mindegyikük keresett magának helyet, majd keresztbe vetett lábbal leereszkedtek. Csu, aki utolsóként érkezett, látta maga előtt a megtelt termet: számtalan sornyi szerzetest, annyira egyenlő távolságra egymástól és mozdulatlanul, akár egy ősi sírbolt szobrai.

A dobszó elhallgatott. A harang ismét megkondult, majd elcsendesült. A sietség utáni hirtelen nyugalom éppen akkora megrázkódtatást okozott, mint bármi, ami korábban történt. Olyan nagy csend telepedett rájuk, hogy amikor egy hang végül megszólalt, az idegennek, felfoghatatlannak tetszett. Az a vörös köntösös szerzetes volt, aki beengedte Csút. Kántált. Táskás szemhéja kerek, akár egy bogár szárnya; az orcája megereszkedett. Unalmas arcnak kellett volna lennie. Ehelyett a nehézsége saját magára rakódott: egy magasban lebegő kőtömb lehetőségeit rejtette magában. Csu a bámulattól alig vett levegőt. A szerzetes pár pillanat múlva abbahagyta a kántálást, a dallamot más hangok vették át – a férfiak mormogása meg tudta tölteni még azt a hatalmas termet is. Aztán rácsaptak egy fatáblára, és megkondult a harang, a szerzetesek és novíciusok pedig talpra ugrottak, és egy emberként kiszaladtak a teremből, nyomukban a botladozó Csúval.

A szag tudatta a lánnyal a következő állomást, mielőtt még meglátta volna. Habár lány volt, Csu egyben földművescsaládból is származott – nem volt olyan érzékeny, hogy bármivel megsérthették volna. Még így is megdöbbentette annak a látványa, hogy a szerzetesek és a növendékek együtt hugyoztak és szartak. Nekihátrált a falnak, és megvárta, amíg az utolsó is végzett, mielőtt könnyített volna magán, aztán kiszaladt, hogy megnézze, hová mentek.

Az utolsó szürke köntös épp átsuhant egy ajtón. Ezt a helyet is a szaga alapján ismerte fel, de ennek sokkal élvezetesebb illata volt. Étel. Csu célratörően beszaladt – csak hogy valaki megragadja a grabancát és visszarántsa.

– Növendék! Nem hallottad a harangot? Elkéstél! – A szerzetes meglengetett Csu előtt egy bambuszpálcát, és a lány szíve összeszorult. Látta, hogy az ajtón túli hosszú teremben a többi szerzetes és novícius párnákon ül egy sor alacsony, egyszemélyes asztal előtt. Egy másik szerzetes tálakat rakott ki. Csu gyomra sajgott az éhségtől. Egy pillanatra azt hitte, még a végén nem ehet, és az az érzés akkora rettegést keltett benne, hogy az még a félelmet is túlszárnyalta.

– Még biztos új vagy. Válaszd a büntetést, vagy ne egyél! – csattant fel a szerzetes. – Melyik lesz?

Csu rámeredt. Ez volt a leghülyébb kérdés, amit valaha hallott.

– Na?

A lány kinyújtotta a kezét, a szerzetes pedig rácsapott a pálcával. Csu ezután zihálva beszaladt, és levetette magát egy üres asztalhoz, a legközelebbi növendék mellett. Elé is tányért tettek. Falni kezdett. Ilyen finom ételt még soha nem evett; úgy gondolta, ebből sosem fogyaszthatna eleget. Rágós árpa, savanykás mustárlevelek és retek, amit édes, erjesztett babkrémben főztek meg – minden falat valóságos felfedezés volt. Amint befejezte, a felszolgáló szerzetes vizet öntött a táljába. A többi növendék példáját követve Csu legurította a vizet és a köntöse szélével kitörölte a tálat. A szerzetes újra körbejárt, hogy összegyűjtse a tányérokat. Az evés és a tisztítás folyamata kevesebb időbe telt, mint felforralni a teavizet. Aztán a felnőtt szerzetesek felálltak, és már-már fejvesztve, sietősen kisorjáztak, hogy máshová menjenek, ahol valószínűleg újra némán ücsörögtek.

Miközben Csu felállt a többi novíciussal, felismerte, hogy a gyomra szokatlan módon fáj. Beletelt néhány másodpercbe, mire megértette, mi történik. Tele van, gondolta döbbenten. És most először azóta, hogy elhagyta Csungli falvát – most először azóta, hogy az apja felajánlotta a rablóknak, és ő megtudta, a semmilét mit jelentett valójában –, elhitte, hogy képes lesz túlélni.

A növendékek, akik között kisfiúk és közel húszéves, felnőtt férfiak is akadtak, kor szerint csoportokra váltak. Csu a legfiatalabbak mögött szedte egymás után a lépcsősorok kőfokait. Lélegzete felhőkben szállt a hűvös, kék hajnalban. A hegy gubancos, zöld meredekje velük együtt emelkedett. Az íze Csu nyelvéig ért: az élet és a bomlás dús, mámorító pezsgése, amelyhez foghatót még sosem érzett.

Valahonnan, a mélyből ütemes, fás kattogás hallatszott, majd harang kongása. Most, hogy lett elég fény, Csu látta, hogy a kolostor egy sor, hegyoldalba vájt teraszból állt, mindegyik telezsúfolva zöld tetős faépületekkel és udvarokkal, köztük pedig labirintusszerű, keskeny ösvények vezettek. A sötét mélyedésekből tömjén lélegzete szállt fel. Egy mélyedésben észrevett egy halom élénk színű gyümölcsöt, amely körül fehér alakok sokasága állt. Még több szerzetes. Ám közben megérezte, hogy borotvált fején valami hűvös simít végig.

Zakatolt a szíve, és önkéntelenül is futásnak eredt: felfelé, el attól a sötét helytől. Nagy megkönnyebbülésére, a novíciusok a következő percekben megérkeztek az úti céljukhoz az egyik legmagasabban fekvő teraszon. Kiléptek a szandáljukból, és bementek egy hosszú, szellős terembe. A rácsozott ablakokat az egyik fal mentén kitárták, így jól látszott egy mélyebben fekvő, gondosan megművelt völgy. Odabent nagyjából tucatnyi alacsony asztal helyezkedett el a sötét fapadlón, amit az évszázados használat úgy kifényesített, hogy Csu szinte folyékonyan hűvösnek érezte csupasz talpával.

Helyet foglalt egy gazdátlan asztalnál, és miközben megtapogatta a rajta lévő, érdekes dolgokat, érezte, hogy lassan elmúlik az ijedelme. Egy ecset, ami egyfajta lágy, sötét szőrből készült, és egy fehér, négyszögletű vászonféleség. Papír. A túlsó végében egy ferde kőedényke, benne vízzel. Egy rövid, fekete pálca, amitől kormos lett az ujja. A többi fiú már kézbe vette a saját pálcáját, és elkezdték porrá törni az edénykében. Csu utánozta, amit csináltak, és egyre nagyobb örömmel figyelte, ahogy az edényében lévő víz olyan sötét lett, mint egy szem. Tinta. Eltűnődött, vajon Csungli falvából ő-e az egyetlen, aki személyesen láthatja ezeket a már-már varázslatos tárgyakat, amelyekről a mesékben szóltak.

Épp ekkor belibbent egy szerzetes, és a kezébe csapott egy bambuszpálcát. A pálcát középen félbevágták, és a két fele most olyan vadul csattant egymásnak, hogy Csu összerezzent. Rosszul tette. A szerzetes hirtelen felé fordult.

– Nocsak, nocsak! Az új jövevényünk – mondta gúnyosan a férfi. – Remélem, hogy más miatt is alkalmas vagy az ittlétre, nemcsak azért, mert olyan makacssággal bírsz, akár hangyák a csonton.

A szerzetes fennhéjázó léptekkel odament Csu asztalához. A lány félelemmel telve nézett fel rá, minden örömét elfelejtette. Csungli földműveseinek barna koszosságával szemben a szerzetes arca olyan sápadt volt, és olyan finoman ráncos, akár a tofubőr. Minden ránc lefelé tartott, a megvetés és a barátságtalanság jeleként, és a férfi szeme sötét üregből meredt a lányra. Lecsapott elé egy tárgyat, amitől Csu másodszor is összerezzent.

– Olvass!

Csu a rémálmokból ismert nyomasztó, kezdetleges rettegéssel szemlélte a tárgyat. Egy könyv. Lassan kinyitotta, és rábámult a vonalakkal tagolt oldalakon lefelé futó formákra. Mindegyik olyan egyedi volt, akár egy levél. És Csu számára annyira érthető is, mint a levelek – egyet sem tudott elolvasni.

– Hát persze – közölte maróan a szerzetes. – Egy büdös, analfabéta paraszt, és elvárják tőlem, hogy valahogy tanult szerzetessé változtassam! Ha az apát csodákat akar, akkor egy bódhiszattvát kellett volna novíciusmesterének választania… – A pálcával ráütött Csu kezére, így a lány felsikkantott, és visszahúzta azt, a férfi aztán böködni kezdte a könyvet, hogy a másik irányba fordítsa. – Manapság mennyire más a növendékek nevelése! Amikor novícius voltam, éjjel-nappal parancsokat ordító szerzetesek tanítottak. Addig dolgoztunk, amíg eszméletünket nem vesztettük, aztán addig vertek, amíg újra fel nem keltünk, és mindennap csak egyszer ettünk, és három órát aludtunk. Ezt addig folytattuk, amíg nem maradtak gondolataink, akaratunk, énünk. Csak üres edények voltunk, az adott pillanatban léteztünk. Így kell megfelelően nevelni a növendékeket. Mi szüksége van egy bódhiszattvának, egy megvilágosodásra törőnek a világias tudásra, ha anélkül is át tudja adni a dharmát? De ez a kérdéses apát… – Lebiggyesztette az ajkát. – Neki másmilyen elképzelései vannak. Ragaszkodik hozzá, hogy kiművelje a szerzeteseit. Azt akarja, hogy tudjanak írni és olvasni, és használják az abakuszt. Mintha a kolostorunk valami kicsinyes üzlet lenne, amit más sem érdekel, csak a bérleti díj és a haszon! Csakhogy, függetlenül attól, én mit érzek, sajnos rám hárul a kiművelésed terhe.

Undorodva nézett a lányra.

– Fogalmam sincs, mit képzelt, amikor beengedett téged. Nézd, milyen apró vagy! Egy szöcske is nagyobb lenne. Melyik évben születtél?

Csu mélyre hajolt az asztala fölött, nem törődve azzal, a könyv édes illata hirtelen milyen érdeklődéssel töltötte el a gyomrát.

– A di… – A hangja rekedt volt, olyan keveset használta. Megköszörülte a torkát, és kinyögte: – A disznó évében.

– Tizenegy! Amikor a felvétel szokásos életkora a tizenkettő! – A szerzetes hangja bosszúállóan csengett. – Felteszem, mivel az apát a kegyelmében részesített, úgy hiszed, hogy különleges vagy, Csu növendék.

Épp elég rossz lett volna, ha a saját hiányosságai miatt nem kedveli a szerzetes. Csu elszoruló szívvel rájött, hogy a helyzet még rosszabb: a férfi szemében ő személyesítette meg az apát beleavatkozását abba, amit a novíciusmester a saját dolgának látott.

– Nem – motyogta. Remélte, hogy a férfi látja majd, hogy ezt tényleg így gondolja. Hadd legyek hétköznapi. Csak hadd éljek túl!

– A helyes megfogalmazás: „Nem, Fang prefektus”! – csattant a szerzetes. – Talán az apát engedett be, de ez az én birodalmam. Novíciusmesterként az én feladatom eldönteni, vajon megfelelsz-e az elvárásoknak. Afelől biztos lehetsz, hogy nem részesülsz majd különleges elbánásban azért, mert egy évvel fiatalabb vagy. Szóval, készülj fel rá, hogy lépést tarts a leckékkel és a munkával, vagy inkább ne húzd az időmet, és menj innen most azonnal!

Menjen innen. A lány lelkébe rémület tolult. Hogy is mehetne el, amikor a kolostoron kívül csak az a sors várta, amit maga mögött hagyott? Ugyanakkor fájdalmasan jól tudta, hogy ő nemcsak egy évvel volt fiatalabb a többi növendéknél. Csungpa volt egy évvel fiatalabb. A lány a patkány évében született, egy évvel később. Két évvel volt fiatalabb. Tényleg képes lenne lépést tartani?

A bátyja arca jelent meg a szeme előtt, a pillantása királyi, kiváltságos. Haszontalan lány!

A lányban valamiféle újdonsült keménység válaszolt: Jobb Csungpa leszek, mint te valaha is voltál.

Az asztalt nézve, sietősen azt mondta:

– Ez a méltatlan novícius tartani fogja a lépést!

Úgy érezte, Fang prefektus pillantása szinte lyukat éget borotvált fejébe. Pár pillanat múlva a pálca megjelent előtte, és megbökte, hogy húzza ki magát. A férfi fogta az ecsetét, és gyors mozdulatokkal leírt három karaktert, a papír jobb felső sarkából lefelé.

– Csu Csungpa. Szerencsés kettős nyolcas. Azt mondják, a nevekben igazság rejtőzik, és neked aztán bőven kijutott a szerencséből! Habár a tapasztalatom az, hogy a szerencsés emberek általában a leglustábbak. – Gúnyosan felhúzta az ajkát. – Nos, lássuk, képes vagy-e a munkára. Tanuld meg a nevedet és annak az olvasókönyvnek az első száz karakterét, és holnap levizsgáztatlak belőle. – Fanyar ábrázatába Csu beleborzongott. Pontosan tudta, ez mit jelentett. A novíciusmester figyelni fogja, és várni, hogy lemaradjon vagy hibázzon. És nem részesíti majd különleges bánásmódban.

Nem mehetek el.

A lány lenézett a papíron száradó karakterekre. Soha életében nem volt szerencséje, és sosem lustálkodott. Ha tanulnia kell a túléléshez, akkor tanulni fog. Megfogta az ecsetet, és írni kezdett. Csu Csungpa.

Csu soha életében nem volt ilyen kimerült. Az éhség fájdalmával ellentétben, ami egy idő után legalább fakult egy kicsit, a fáradtság látszólag olyan gyötrelem volt, ami egyre kínzóbbá vált. Az elméje sajgott az újdonságok és a tudás szüntelen ostromától. Először meg kellett jegyeznie a dalt, ami a Fang prefektustól kapott olvasókönyv ezer karakterét tanította meg. Utána jött egy érthetetlen lecke a dharmamesterrel, amely során el kellett sajátítania egy szútra elejét. Azután következett egy abakuszóra egy görnyedt szerzetessel a kolostori hivatalból. Az egyetlen pihenőt az ebéd jelentette. Két étkezés egy nap! Csu alig hitte el ezt a jólétet. Ebéd után azonban még több óra következett: versek, a múlt dinasztiáinak történelme, valamint olyan helyek nevei, amelyek még messzebb estek tőlük, mint a tartományuk székhelye, Haocsou, ami Csungli falujától kétnapi járóföldre esett, és annál távolabbi helyet Csu el sem tudott képzelni. A napi leckék végére már értette, Fang prefektus mire gondolt: a szútrákon kívül nem is sejtette, egy szerzetesnek miért kellett ennyi mindent tudnia.

Késő délután és kora este a növendékek házimunkát végeztek. Miközben Csu felfelé küszködte magát a folyóból kimert vízzel teli vödröktől nyikorgó vállrúd súlya alatt, kedve lett volna nevetni, ha nem ilyen kimerült. Itt van ebben az új világban, és újra vizet hord. Megrémült attól, hogy amit tanult, azt mind meg kellett jegyeznie – úgy érezte, fuldoklik –, de ehhez értett.

Csak három lépést tett, amikor az egyik vödör hirtelen levált a vállrúdról. A másik kiegyenlítetlen súlyától a lány térdre roskadt a köves úton. Egy pillanatig még azért sem tudott hálát érezni, hogy a vödrök nem borultak ki, vagy nem estek le a hegyről; csak sziszegett a fájdalomtól. Egy idő után a kín lüktetéssé enyhült, és Csu fáradtan megvizsgálta a vállrudat. A bal vödröt tartó kötél elszakadt, és vékony rostokra vált, vagyis nem lehetett csak úgy visszakötni a vödröt.

Egy másik vizet cipelő növendék jelent meg mögötte, míg ő éppen a károkat szemlélte.

– Ó, nagy kár! – mondta a fiú tiszta, kedves hangon. Idősebb, talán tizenhárom-tizennégy lehetett, és az éhező Csu szemében szokatlanul erősnek látszott: már-már túl magasnak és egészségesnek, hogy valódi lehessen. A vonásai olyan harmonikusak voltak, mintha egy együttérző istenség helyezte volna az arcára őket, ellentétben mindenki mással, akivel Csu korábban találkozott, és akik arcvonásait mintha összevissza hajították volna le a Mennyből. A lány úgy meredt rá, mintha a fiú ennek a különös világnak csak egy újabb építészeti csodája lenne. A jövevény így folytatta: – Azt a rudat valószínűleg azóta nem használták, hogy Pan növendék elment. Biztos elfoszlott a kötél. El kell vinned a házvezetésre, hogy megjavítsák…

– Miért? – kérdezte Csu. A kezében tartott rostokra nézett, és eltűnődött, korábban vajon rosszul látott-e valamit, de nem, az ugyanúgy festett, mint eddig: szétbomlott kender, amit néhány percnyi munkával újra kötéllé lehetett fonni.

A fiú furcsán nézett rá.

– Ki más tudná megjavítani?

Csúban émelyítően megbillent, új irányba állt valami. Feltételezte, hogy mindenki képes a fonásra, mert számára az olyan természetesen jött, mint a légzés. Egész életében értett hozzá. De az nőies tudás. A megértés fájdalmasan érkezett, de annyira, hogy a lány tudta, annak igaznak kellett lennie: semmi olyat nem tehet, amit Csungpa sem tett volna. Nem elég, ha a figyelő növendék előtt elrejti rendellenes készségeit – azokat a Mennyek elől is rejtenie kellett. Ha a Mennyek megtudnák, ki bújt bele Csungpa életébe…

A lány nem merte befejezni a gondolatot. Ha meg akarom tartani Csungpa életét, ő kell hogy legyek. Gondolatban, szóban, tettekben…

Elengedte a kötelet, rosszul volt attól, milyen közel került a katasztrófához, aztán leoldotta a másik vödröt, és a fülénél fogva felemelte mindkettőt. Majdnem hangosan felnyögött. A vállrúd nélkül kétszer olyan nehéznek tűntek. Vissza kell majd jönnie a rúdért…

Csakhogy meglepetésére a másik növendék felvette azt, és a vállára fektette, a sajátja mellé.

– Gyere! – mondta vidáman. – Nincs mit tenni, menni kell tovább. Miután kiürítjük ezeket a vödröket, megmutatom, hol a házvezetés.

Mászás közben még hozzátette:

– Egyébként Hszü Ta vagyok.

A vödrök füle belemart Csu kezébe, és a háta tiltakozva sajgott.

– Én meg…

– Csu Csungpa – mondta derűsen Hszü Ta. – A fiú, aki négy napig várt. Ki ne tudná? A harmadik nap után már reméltük, hogy beengednek. Korábban mások feleannyi ideig sem bírták. Lehet, hogy apró vagy, kisöcsém, de olyan szívós is, mint egy szamár.

Nem szívósság volt, gondolta Csu, csak kétségbeesés.

– Mi történt Pan növendékkel? – kérdezte zihálva.

– Áh! – Hszü Ta arcára gyászos kifejezés költözött. – Talán észrevetted, hogy Fang prefektusnak nincs ideje azokra, akiket ostobának vagy haszontalannak gondol. Pan növendék sorsa az első napon megpecsételődött. Beteges kölyök volt, és az első pár hét után Fang prefektus kirúgta. – Megérezve Csu aggodalmát, gyorsan hozzátette: – Te nem is hasonlítasz rá! Máris tartod a lépést. Tudod, a legtöbb fiú az érkezésekor akkor sem lenne képes vizet cipelni, ha az élete függne tőle. Hallanod kéne, hogy panaszkodnak! Ez női munka, miért kell ilyet csinálnunk? Mintha fel sem tűnt volna nekik, hogy egy kolostorban élnek. – Felnevetett.

Női munka. Csu éles pillantást vetett a fiúra, hirtelen riadalom döfött a gyomrába, de Hszü Ta arca olyan békés volt, mint Buddha egyik szobráé: egyáltalán nem gyanakodott.

A házvezetés után – ahol Csu az óvatlanságáért kapott egy ütést a combjára – Hszü Ta visszavitte őt a hálóterembe. Csu, aki csak most először nézte meg úgy igazán, egy hosszú, dísztelen szobát látott, mindkét oldalon egy sor egyszerű priccsel, a túlsó falon pedig egy két láb magas, ezerkezű és ezerszemű aranyszoborral. Csu nyugtalanul bámulta. Az anatómiai képtelenségektől függetlenül még sosem látott semmit, ami ennyire élethű.

– Figyel minket, nehogy csínytevésre adjuk a fejünket – magyarázta Hszü Ta vigyorogva. A többiek már elkezdték összehajtogatni a köntösüket, hogy gondosan a priccsük lábához tegyék, aztán kettesével bemásztak az egyszerű, szürke takarók alá. Amikor Hszü Ta látta, hogy Csu körbenéz, hátha talál üres helyet, könnyeden azt mondta: – Osztozhatsz velem. Korábban Li növendékkel osztoztam, de nemrég tartották az őszi felszentelést, úgyhogy most már szerzetes.

Csu habozott, de csak egy pillanatig: a hálóterem levegője fagyos volt, pedig még nem is jött el a tél. Lefeküdt Hszü Ta mellé, elfordulva. Egy idősebb növendék körbejárt, és elfújta a lámpásokat a szobában. A belső folyosó lámpásai azonban hátulról megvilágították a hálóterem ablakpapírját, hosszú, aranyló sávvá változtatva azt a sötétségben. A többi novícius suttogott és susogott Csu körül. Ő reszketett a kimerültségtől, de nem aludhatott, mielőtt megtanulta volna a Fang prefektus által kijelölt karaktereket. Tátogva ismételgette az olvasódal szavait, az ujjával gondosan a padlódeszkákra rajzolva a karakterek alakját. Ég és föld, sötét és sárga. El-elszundított, aztán mindig felriadt. Kínzás volt, de ha ez az ára, akkor megfizeti. Meg tudom csinálni. Meg tudom tanulni. Életben fogok maradni.

A négykarakteres utolsó sornál járt, amikor az ablakpapíron átszűrődő fény meggyengült és szöget váltott, mintha szellő áramlott volna végig odakint, megzavarva a lámpások lángját. Ám az éjszakában nem mozdult semmi. A hangyányi félelemtől libabőrös lett az új ruhájában, habár nem tudta volna megmondani, miért. Aztán a megvilágított ablakpapírra árnyékok vetültek. Emberek, egymás után suhantak a folyosón. A hajuk hosszan, gubancosan lógott le, és Csu elhaladtukban hallotta őket: magányos, érthetetlen motyogásukat, amit felismert, és amibe beleborzongott.

Azóta, hogy elhagyta Csunglit, Csu majdnem meggyőzte magát, hogy az apja és a bátyja szellemének látványa nem volt más, csak egy sokk és éhség szülte rémálom. Most látta azt a földöntúli menetet, és egy szempillantás alatt újra valósággá vált az egész. Feltört benne a félelem. Kétségbeesetten arra gondolt: Ez nem az, aminek hiszem. Mégis, mit tudott a kolostorokról? Biztosan lesz erre hétköznapi magyarázat. Kellett hogy legyen.

– Hszü növendék – szólt sürgetően. Szégyellte, hogy úgy reszket a hangja. – Bátyám. Hová mennek?

– Kik? – A fiú félálomban volt, a teste kellemesen melegen simult a remegő lányhoz.

– A folyosón az emberek.

Hszü Ta álmosan az ablakpapírra pillantott.

– Hmm. Az esti felügyelő? Lámpaoltás után ő az egyetlen, aki kint van. Egész este a folyosókat járja.

Csu mája belesajdult a rettegésbe. Míg Hszü Ta beszélt, a menet egy pillanatra sem állt meg. Az árnyékaik olyan tisztán látszottak az ablakpapíron, mint fák a naplementében. De a fiú nem látta őket. A lány emlékezett a fehérbe öltözött alakokra abban a sötét mélyedésben, a felajánlások körül. Sötét volt azon a helyen, ahogy most is éjszaka van, és Csu tudta a történetekből, hogy a szellemvilág esszenciája a jin: a teremtményei a sötétbe, a nyirkosságba, a holdfénybe tartoztak. Látom a szellemeket, gondolta rémülten, és rájött, annyira megfeszült a teste, hogy az izmai fájni kezdtek. Hogy aludhatna így? Ám épp, amikor a rettegése a tetőfokára hágott, a menet véget ért. Az utolsó szellem eltűnt, a fények lenyugodtak, és a lányba visszatért a hétköznapi fáradtság, méghozzá olyan gyorsan, hogy attól felsóhajtott.

Felriadt, amikor a fülén érezte Hszü Ta lélegzetét. A fiú derűsen azt motyogta:

– Buddha óvjon minket, kisöcsém. Fang prefektusnak egy dologban igaza volt. Bűzlesz. Még jó, hogy hamarosan itt a fürdőnap…

Csu hirtelen teljesen éber lett, megfeledkezett a szellemekről is.

– Fürdőnap?

– Kihagytad a nyarat, olyankor heti egyszer van. Most csak havonta egyszer, amíg újra meleg nem lesz. – Hszü Ta álmodozva folytatta: – A fürdőnapok a legjobbak. Nincs reggeli áhítatosság. Nincs házimunka, nincsenek órák. A növendékeknek kell felmelegíteniük a fürdővizet, de még akkor is ücsöröghetünk a konyhában, és egész nap teázhatunk…

A közös latrina alapján Csúnak rettenetes érzése támadt ezzel kapcsolatban.

– Egyenként fürdünk?

– Milyen sokáig tartana az négyszáz szerzetessel? Csak az apát fürödhet egymaga. Ő az első. Mi, novíciusok vagyunk az utolsók. A víz addigra már tiszta sár, de legalább maradhatunk, amíg akarunk.

Csu elképzelte, hogy meztelenül áll több tucat növendékfiú előtt.

– Nem szeretem a fürdőket – jelentette ki határozottan.

Egy jól kivehető emberalak lépett a folyosóra és csapott egy meghasított bambuszpálcával a hálóterem ajtajának külső felére.

– Csendet!

Miközben az esti felügyelő ellépdelt, Csu émelyegve belebámult a sötétségbe. Azt hitte, ahhoz, hogy Csungpa legyen, elég, ha azt teszi, amit Csungpa tett volna. De most, utólag visszaemlékezett arra, hogy a jós a szívveréséből olvasta ki Csu Csungpa sorsát. A végzete a testében rejtőzött. És akármennyi dolgot is hagyott hátra Csungliban, ő még mindig a saját testében volt: a testben, ami a semmilét sorsával bírt, és most erre mindenhol kísértetek emlékeztették. A folyosói fény halványan megcsillant az aranyszobron és ezer figyelő szemén. Hogy is lehetett olyan merész, hogy azt higgye, bolonddá teheti a Mennyeket?

Gondolatban látta a bátyja nevének három karakterét Fang prefektus lendületes kézírásával, alatta az ő saját, reszkető másolatával. Nem írta le, ahogy Fang prefektus tette, csak lerajzolta. Utánzat lett, és az eredetiből semmi sem maradt benne.

A fürdőnapra a hét végéig várni kellett, ami bizonyos szempontból még rosszabb volt: mintha a lány látta volna, hogy az előtte álló út leomlott a hegyoldalon, mégsem tudott megállni időben. Csu hamar rájött, hogy a kolostori életben nincs pihenés. Órák, mindennapi teendők, még több óra, és minden este új karaktereket kellett megtanulni, és emlékezni az előző napiakra. Még az esti szellemek gondolata sem akadályozta meg, hogy Csu elszunnyadjon, amint megadta magát a kimerültségnek, és látszólag egyetlen szempillantás alatt ismét a reggeli áhítatnál jártak. A maga sajátságos módján a kolostori élet éppolyan változatlan volt, mint a falusi.

Aznap reggel ő és Hszü Ta térdig merültek egy földbe mélyesztett kővályúba, tele fagyos vízzel és koszos lepedővel: tanórák helyett eljött a kolostor mosónapja, amire havonta kétszer kerül sor. Időnként egy másik növendék odavitt nekik egy lábasnyi nyálkás, főtt szappanbabot, és beleborította a vályúba. Más növendékek öblítettek, kicsavartak, keményítettek és vasaltak. Az udvar páfrányfenyői megsárgultak, és a kövezetre hullajtották termésüket, ami a csecsemőhányás kellemetlen szagát kölcsönözte a folyamatoknak.

Csu belemerült a sikálásba. Habár tudta, hogy a teste is a semmilét sorsához köti, így sem volt hajlandó elfogadni a gondolatot, hogy egyszerűen fel kellene adnia, az ég hadd térítse vissza annak a sorsnak az útjára. Léteznie kellett megoldásnak arra, hogy tovább élhessen Csu Csungpaként – ha nem is állandóan, akkor legalább egy napig, egy hónapig, egy évig. De legnagyobb bánatára, minél jobban értette az új napi rutinját, annál kevesebb lehetőséget látott. Egy kolostorban minden nap minden pillanatával elszámoltak: senki sem leplezhetett el semmit.

– Ha minket kevesebbet mosnak a hidegben, akkor azt gondolná az ember, hogy pár mosónapot is ki lehetne hagyni – morogta Hszü Ta. A jeges víztől mindkettejük keze élénkvörössé vált és rettentően fájt. – Még a tavaszi szántás is jobb ennél.

– Lassan itt az ebédidő – mondta Csu; ez egy pillanatra elterelte a figyelmét. Az evés még mindig a nap fénypontját jelentette.

– Csak azok találhatják izgalmasnak az étkezdei kosztot, akik éhínségben nőttek fel. És láttam, hogy nézel azokra a szappanbabokra! Azok nem ehetők!

– Miért vagy benne olyan biztos? – kérdezte Csu. – Hiszen babok. Talán finomak. – Most, hogy elsajátította a novíciusok játékos, testvéries évődését, kellemesnek találta ezeket a társalgásokat. Nem emlékezett rá, hogy Csungpával valaha is beszélgetett volna.

– Az szappan! – mondta Hszü Ta. – Buborékokat böfögnél. Azt hiszem, lehetne rosszabb is. Ez közönséges mosónap. Amikor a honani herceg látogatott ide, meg kellett csinálnunk a lepedőket és kimosnunk meg kikeményítenünk az összes szerzetes köntösét. Ó, ha hallottad volna, hogy surrogtak utána! Mintha egy erdőben meditáltunk volna. – Kis gondolkodás után hozzátette: – A lázadók is idelátogatnak néha, de ők közönséges emberek, velük nem vesződünk. – Csu értetlen pillantását látva azt mondta: – A parasztlázadásból. A születésünk óta ez a legnagyobb. Az apát vendégül látja a vezetőiket, amikor csak erre járnak. Azt mondja, ha a kolostor jó kapcsolatot ápol mindenkivel, nem lesz bajunk, amíg az egész így vagy úgy, de elrendeződik.

Csu úgy gondolta, nagy kár, hogy ő nem lehetett jóban Fang prefektussal. A lehangoltsága visszasuhant, terhesebben, mint addig. A lány bánatosan megkérdezte:

– Bátyám, a növendékeket mindig kirúgják, ha hibáznak? Vagy néha csak megbüntetik őket?

– Ha Fang prefektus megszabadulhatna az összes novíciustól, valószínűleg megtenné – jelentette ki tényszerűen Hszü Ta. – Csak akkor vesződik a büntetéssel, ha valaki tényleg felidegesítette, és azt akarja, hogy szenvedjen. – Együtt kiemeltek egy lepedőt, és átlendítették a facsarók vályújába. – Egyszer megbüntetett engem, amikor még újonc voltam. A feketebab-terményt erjesztettük, és kevergetnem kellett a cserépedényeket. Annyira ideges voltam, hogy amikor jött, hogy ellenőrizzen, ráborítottam egy egészet. – A fejét csóválva nevetett. – Tudod te, milyen rossz az erjedő bab szaga? A többi szerzetes Fang Fingnek nevezte, és a következő mosásnapig nem voltak hajlandóak leülni mellé az áhítatosság alatt vagy a meditációteremben. Tombolt a dühtől.

Kattogás hallatszott a távolban: a felügyelő előzetes figyelmeztetése, hogy hamarosan ebédelnek.

– Utána jött az őszközépünnep. Mi, növendékek általában felmászunk a hegyre, hogy lássuk a lámpásokkal kivilágított kolostort. De engem Fang prefektus elküldött, hogy takarítsam ki inkább a latrinát. Azt mondta, illendő, hogy most én legyek büdös. És még a következő fürdőnapig is nagyon sokat kellett várni. – Hszü Ta kimászott a vályúból, és elkezdett megszárítkozni. – De miért aggódsz? Jó ok nélkül még Fang prefektus sem rúghat ki senkit. Nem tervezed, hogy valami rosszat teszel, ugye? – Rávigyorgott Csúra, amikor megkondult a harang, és szökellve meg is indult az étkezde felé vezető lépcsőfokokon. – Gyere! Elég keményen dolgoztunk, szóval még én is alig várom a sós lében pácolt zöldségeket.

Csu vánszorogva megindult mögötte, és közben eltűnődött. Hszü Ta meséje miatt eszébe jutott valami. Függetlenül attól, mekkora esélye volt a sikerre, az ötlet puszta létezése olyan makacs reménnyel töltötte el, ami mindenféle kétségbeesésnél hitelesebbnek érződött.

Ám hiába mondta magának, hogy menni fog, a szíve a félelemtől így is olyan erősen zakatolt, mintha fel kellett volna szaladnia a kolostor összes lépcsőjén.

A többi növendék nyilvánvalóan ugyanolyan izgalmasnak találta a fürdőnapot, mint laikus életük során az újévet. Ezzel szemben Csu irtózatosan rossz előérzete kitartott az olyan ritka élvezetek ellenére is, hogy lustálkodhattak, amíg fel nem kelt a nap; nem kellett az étkezdében reggelizniük, ehettek a konyhában; és végtelen mennyiségű teát ihattak, míg a fürdővízhez használt óriási üstök alatt szították a tüzet.

– Novícius! – A konyhai tűzmester odadobott neki egy vállrudat. – Az apát lassan biztosan végez. Vigyél a fürdőbe pár vödör forró vizet, hogy megmelegedjen a csoportfőnököknek.

Csu elkapta a rudat, és érezte, hogy a világ körülötte egyetlen, komor pontba összpontosul. Ha ez a módja, akkor rajtam áll, hogy megtegyem. És menni fog. Meg kell tennem.

A gondolataiba merült, és összerezzent, amikor Hszü Ta odament, és megfogta az egyik vödrét. A fiú valószínűleg látta rajta, hogy befelé fordult, csak tévedésből kimerültségnek hitte.

– Hadd segítsek. Te is segíthetsz majd, amikor én jövök.

– Ez csak azt jelenti, hogy mindkettőnknek két könnyebb kört kell tennie, nem egy-egy nehezet – mutatott rá Csu. Különösen csengett a hangja. – Nem szeretnél inkább egyszerre túllenni rajta?

– Miért lenne szórakoztató egyedül szenvedni? – kérdezte a maga kedélyes módján Hszü Ta. Csu meglepetten rádöbbent, hogy a fiú valószínűleg a barátja. Még sosem volt barátja. Azonban nem igazán hitte, hogy a szenvedésen lehet osztozni, még barátok között sem. Az apja halála, a sírásás, a négy napig tartó térdepelés a kolostor előtt: ezek mindegyike a maradéktalan magány tette volt. Csu tudta, hogy végső soron az ember él, majd egyedül hal meg.

De talán így is megnyugtató, ha közben van mellette valaki.

– Jól elhúztátok az időt! – mordult fel Fang prefektus, amikor Csu és Hszü Ta beléptek a fürdőházba. Ő és a másik két csoportfőnök már levetették magukról a köntösüket, és a földbe mélyesztett kád szélén gubbasztottak. A testük olyan ráncos volt, mint a levesre váró aszalt datolya; még a nemi szervük is mintha összezsugorodott volna, amíg már a Buddha saját, visszahúzott szervére nem hasonlított. A körülöttük kavargó gőz szétvált a becsukódó ajtó keltette huzatban, és Csu felszisszent, amikor megpillantotta, még mi foglalta el azt a nyirkos, zárt helyet. Szellemek sorakoztak a falak mentén. Mozdulatlanul lógtak, habár fehér ruhás alakjuk felkavarodott és imbolygott, ahogy áthaladt rajtuk a gőz. Üres szemük céltalanul meredt előre. Nem figyeltek a lányra vagy a meztelen szerzetesekre. Csu megbámulta őket, és kényszerítette magát, hogy lélegezzen. A szellemek halál utáni, megváltozott megjelenése olyan elemi szinten tűnt nyugtalanítónak, hogy attól összeszorult a gyomra, azonban… a szellemek nem tűntek veszélyesnek. Csak a hely részei, mondta magának, bár így is akaratlanul megborzongott. Nem különböznek a gőztől.

– Te meg mit nézel? – csattant fel Fang prefektus, és Csúnak hirtelen eszébe jutott, miért jött. Váratlanul ismét megérezte a pulzusát. – Töltsd meg gyorsan, és menj!

Hszü Ta a kádba öntötte a vödör tartalmát. Csu ugyanerre készült. A szeme sarkából látta, hogy Hszü Ta arcára kiül a rémület, és felé ugorva kinyújtja a karját, csakhogy elkésett: Csu már hagyta, hogy megtörténjen. A nedves bambuszpadlón oldalra csúszott a szandálja, ő hadonászni kezdett a kezével, a súlyos vödör belezuhant a kádba, a lány pedig vele együtt a vízbe.

Egy pillanatig a meleg csend buborékában lebegett. Heves késztetést érzett, hogy a víz alatt maradjon, abban a biztonságos pillanatban, amikor sem siker, sem kudarc nem létezett. De már cselekedni kezdett, és meglepte, hogy az a saját bátorságát hozta magával: semmi mást nem tehetett, folytatnia kellett, függetlenül attól, az mennyire megrémítette. Feltört a felszínre, és felállt.

Hszü Ta és a három aszalt datolya tátott szájjal meredtek rá. Csu köntöse lebegő lótuszlevélként úszott körülötte. Lassan koszgyűrű ázott ki belőle, hogy engesztelhetetlenül szétterjedjen a tiszta fürdővízben.

– Fang prefektus – szólt fojtott hangon a dharmamester –, a növendéke miért szennyezi be a fürdőnket?

Fang prefektus úgy elvörösödött, hogy a fején lévő felszentelési hegek hálózata hófehéren világított. Teste ráncos redői csak úgy lengtek, ahogy mozgásba lendült, és egy pillanat alatt a fülénél fogva kirángatta Csút. A lány vonított a fájdalomtól.

A férfi átvetette a szobán, keresztül a szellemeken, és nekihajította a vödröt. Az a lányba csapódott, és feldöntötte.

– Úgy ám! – mondta haragtól reszkető hangon. – Térdelj!

A szellemek testetlen alakjának érintése mintha ezer meg ezer jégtűként döfködte volna. Csu elfojtott nyöszörgéssel térdre kecmergett. A bőre sajgott a szellemektől; a feje zsongott, miután beverte a padlóba. Kábán figyelte, hogy Fang prefektus küszködve próbálja eldönteni, mit kezdjen vele. És nem csak Fang prefektus figyelte őt. Legnagyobb rémületére érezte, hogy maga a Mennyek vizsgálgatják Csu Csungpa héját, mintha éreznének benne valamiféle rendellenességet. Hűvös semmiség söpörte végig a lány tarkóját, és a fürdőház melege ellenére úgy reszketett, hogy vacogni kezdett a foga.

– Te kis kutyaszar! – acsarogta végül Fang prefektus. Felkapta a vödröt, és nekilökte Csu mellkasának. – Ezt tartsd a fejed fölött az esti harangszóig, és mindig, amikor leesik, rád csapatok egyet a vastag bambusszal. – Ráncos mellkasa dühödten emelkedett és süllyedt. – Ami az idősebbekkel szemben mutatott, megfelelő tiszteletet és a munkád iránti gondosságot illeti: elmélkedhetsz ezeken az elveken, amikor hideg kútvízzel sikálod magadat. A fürdőnap kiváltság. Ha valaha is meglátom, vagy csak meghallom, hogy betetted a lábadat a fürdőházba, kirúgatlak!

Kőszívű elégedettséggel nézett le rá. Pontosan tudta, a növendékek mennyire élvezték a fürdőnapot, és hogy valószínűleg mit vesz el ezzel Csútól. És ha bármely más novíciusról lett volna szó, akkor ez talán nyomorúságos sorsot is jelentett volna: a kolostori élet végeérhetetlen taposómalmát, más jóság reménye nélkül.